ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.001128 пров. № 857/12660/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Старунського Д.М.,
суддів Большакової О.О., Кушнерика М.П.,
за участю секретаря судового засідання Луців І.І.,
представника позивача                              Каверіна С.М.,
розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.001128 (рішення ухвалено в м. Львові, головуючий суддя Косецький Н.В., повний текст судового рішення складено 24.10.2019) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього грошового забезпечення, 

                                                      в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 12.03.2019 звернувся в суд із адміністративним позовом до Служби безпеки України, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні – невиплату ОСОБА_1 на день виключення зі списків частини (02.11.2018) одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за неотримане речове майно;  стягнути із Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.11.2018 по 29.01.2019 у сумі 45754,01 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
В обґрунтування позову зазначає, що оскільки Службою безпеки України на день виключення зі списків особового складу не проведено повного розрахунку при звільненні з військової служби, він набув право на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні до остаточного розрахунку з 02.11.2018 по 29.01.2019 відповідно до статтей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні – невиплату ОСОБА_1 на день виключення зі списків частини (02.11.2018) одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за неотримане речове майно. Стягнуто із Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.11.2018 по 29.01.2019 у сумі 45754,01 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Служба безпеки України оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.
В обґрунтування вимог  апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду прийняте з неповним з`ясуванням обставини справи, неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права. Вказує, що розрахунки з військовослужбовцями, звільненими з військової служби, у тому числі виплата одноразової грошової допомоги при звільненні, здійснюється Службою безпеки України в межах бюджетних асигнувань. Обов`язок виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні позивачу виник у СБУ після виключення зі списків особового складу - 02.11.2018. Розрахунок заборгованості було проведено вчасно. При цьому вказує, що виплата заборгованості була проведена негайно після отримання відповідних бюджетних асигнувань з органів Держказначейства, замовлених для цієї мети. Стверджує, що для забезпечення своєчасної виплати заборгованості відповідач запроваджував заходи зі стабілізації помісячного фонду оплати праці, а тому не вчиняв протиправних дій. Також зазначає, що вимога про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб не підлягає задоволенню, оскільки така виплата не є грошовим забезпеченням. Покликається на відсутність підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України.
Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу.
У судовому засіданні представник позивача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 01.05.2009 проходив військову службу в органах Служби безпеки України згідно з наказом УСБУ в Донецькій області від 29.04.2009 № 117-ос, що підтверджується довідкою управління Служби безпеки України у Львівській області від 28.12.2018 № 12/157/3-22. 
Згідно витягу з наказу Служби безпеки України від 31.10.2018 № 1420-ос відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за пп. “а” п. 61, пп. “б” п. 62, пп. “б” п. 81-1 (за станом здоров`я – непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) у запас Служби безпеки України, виключивши зі списків особового складу, з урахуванням часу на здавання посади, з 02.11.2018.
Цим же наказом визначено: виплатити майору ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за 9 календарних років служби згідно з главою 1 розділу V Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої наказом Центрального управління Служби безпеки України № 525/ДСК-2018р; виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 19369, 01 грн відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі від 31.10.2018 № 330.
Відповідно до витягу з наказу Служби безпеки України від 28.12.2018 № 1693-ос пункт наказу Служби безпеки України від 31.10.2018 № 1420-ос стосовно звільнення з військової служби майора ОСОБА_1 абзац 4 викладено в наступній редакції: “Виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 33687, 55 грн відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі від 11.12.2018 № 381.
Грошова компенсація за неотримане речове майно виплачена ОСОБА_1 Службою безпеки України 19.11.2018 та 17.01.2019, оскільки згідно з платіжним дорученням від 19.11.2018 № 6436 відповідачем перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 19078,47 грн та відповідно до платіжного доручення від 17.01.2019 № 331 відповідачем перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 14103,76 грн.
Згідно зі зведеними відомостями від 28.01.2019 для зарахування на карткові рахунки, відповідачем перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, що належала ОСОБА_1 , в розмірі 58799,62 грн. 
29.01.2019 позивачу зараховано одноразову грошову допомогу в розмірі 58799,62 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 .
Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведений не в день виключення із списків, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні – невиплату позивачу на день виключення зі списків частини спірних виплат породжена невжиттям всіх заходів для забезпечення покладених на нього зобов`язань, а отже є протиправною. Враховуючи, що грошову компенсацію за неотримане речове майно, одноразову грошовому допомогу позивачу не виплачено в день його виключення із списків частини, тим самим не провівши повного розрахунку, суд вважав за необхідне застосувати положення статті 117 КЗпП України, у зв`язку з чим визнав, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок проходження військової служби в Службі безпеки України урегульований Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Законом України "Про Службу безпеки України", Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 227.12.2007 № 1262/2007. 
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. (стаття друга наведеного Закону).
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі – Закон № 2011-ХІІ) дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;
Статтею 1-2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частини 2 та 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ).
Згідно до вимог ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Частиною 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ визначено, зокрема, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Окрім того, до видів забезпечення відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ відноситься речове забезпечення військовослужбовців, яке здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178, визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).
За змістом пунктів 3 – 5 наведеного вище Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби чи загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Отже, звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової частини 02.11.2018. Відповідно до наказу Служби безпеки України від 31.10.2018 № 1420-ос ОСОБА_1 належала до виплати одноразова грошова допомога та компенсація за неотримане речове майно. 
Однак, грошова компенсація за неотримане речове майно виплачена частинами 19.11.2018 та 17.01.2019, а саме згідно з платіжним дорученням від 19.11.2018 № 6436 відповідачем перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 19078,47 грн та відповідно до платіжного доручення від 17.01.2019 № 331 відповідачем перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 14103,76 грн.
29.01.2019 позивачу зарахована одноразова грошова допомога в розмірі 58799,62 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 .
Таким чином, судом встановлено, що станом на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу з ним не було проведено розрахунок у повному обсязі в частині виплати грошової компенсації за не отримане речове майно та одноразової грошової допомоги, і лише повний розрахунок Службою безпеки України з позивачем проведений 29.01.2019.
Водночас, наведені правові акти, які покладають обов`язок на відповідача щодо виплати грошової компенсації за не отримане речове майно та одноразової грошової допомоги, не регламентують строки виплати грошової допомоги.
Відповідно до статті 21 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року №2229-ХII передбачено, що трудові відносини працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, регулюються законодавством України про працю.
Із наведеного видно, що трудове законодавство підлягає застосуванню до певних правовідносин у випадках, якщо нормами спеціального законодавства вони не врегульовані.
За приписами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідач, ігноруючи зазначені норми матеріального права та не здійснивши у день звільнення виплату усіх належних ОСОБА_1 сум, порушив вказане право позивача, і судом першої інстанції в цій частині позовні вимоги вірно задоволені.
Колегія суддів відхиляє доводи відповідача, що не своєчасна виплата грошової компенсації за неотримане речове майно та одноразова грошова допомога спричинені відсутністю бюджетних коштів та не вказують на бездіяльність, оскільки такі суперечать вимогам чинного трудового законодавства щодо гарантованого проведення розрахунку при звільненні.
Суд першої інстанції вірно взяв до уваги позицію Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної  визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.
Тобто, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За приписами пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно довідки фінасово-економічного управління Служби безпеки України від 24.01.2019 № 21/2/2-222 заробітна плата ОСОБА_1 за два місяці перед звільненням становить – 31359,84 грн. Для обчислення середнього заробітку з дня виключення зі списків (02.11.2018) до дня фактичного розрахунку (29.01.2019) необхідно застосовувати показник 514,09 грн в день (31359,84 грн грн/61 днів).
Таким чином, суд першої інстанції правильно провів розрахунок про стягнення зі Служби безпеки України на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період із 02.11.2018 по день фактичного розрахунку 29.01.2019 (89 дні), виходячи із розрахунку 514,09 грн в день, у розмірі 45754,01 грн.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок про звільненні одночасно компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі - Порядок № 44) з огляду на таке.
Порядком №44 дійсно передбачена щомісячна грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби. 
Однак необхідно звернути увагу на те, що пункт 1 Порядку №44 визначає умови та механізм такої компенсації у зв`язку з виконанням перерахованими у цьому пункті особами своїх обов`язків під час проходження служби.
У відповідності до абз. 1 п. 2 Порядку № 44 (в редакції станом на 02.11.2018) грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Згідно п. 4 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Проте, зазначена виплата (середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні) не передбачена в структурі грошового забезпечення, визначеного Наказом № 515/ДСК, а тому не є виплатою у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Обов`язок зазначеної виплати виник не у зв`язку з виконанням ОСОБА_1 обов`язків служби, як це передбачено п.1 Порядку № 44, а також право на виплату таких сум ОСОБА_1 набув не у зв`язку з виконанням обов`язків під час військової служби (п. 2 Порядку №44), а через протиправні дії відповідача, як це встановлено судом, що пов`язані з невчасною виплатою грошового забезпечення.
З врахуванням встановленого, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині щодо нарахування та виплати позивачу компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки такі вимоги позивача суперечать вимогам пунктів 1 та 2 Порядку № 44.
Суд першої інстанції не взяв до уваги вказані положення та прийшов до помилкового висновку про задоволення позовної вимоги про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок про звільненні одночасно компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку № 44.
З огляду на викладене, вимога позивача про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок про звільненні із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку № 44 задоволенню не підлягає.
Згідно ч.ч. 1,2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та прийняв рішення в частині з порушенням норм матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 317 КАС України рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації сум податку з доходів фізичних осіб за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.11.2018 по 29.01.2019 відповідно до п. 2 Порядку №44 необхідно скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовити.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                  п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.001128 в частині стягнення із Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.11.2018 по 29.01.2019 відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовити.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Д. М. Старунський 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
                                                                                 Повне судове рішення складено 29.01.2020