Постанова                                         
Іменем України
 
12 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 201/17000/17
 
провадження № 61-21131св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),               Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 , 
заінтересована особа - держава Україна в особі Державної казначейської служби України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року у складі судді Трещова В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.
Заява мотивована тим, що 30 жовтня 2017 року постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/14962/17 було визнано незаконним його затримання міліцією, яке відбулося 14 вересня 2009 року.
 
Вказував, що у зв`язку з незаконним затриманням та протиправною поведінкою співробітників правоохоронних органів, примусовою госпіталізацією у психіатричний заклад було порушено його конституційні права, спричинено матеріальну шкоду та моральні страждання.
 
Зазначав, що матеріальна шкода становить 10 000 доларів США і 3 500 грн, які були вкрадені з його помешкання одразу після його затримання, а з урахуванням вимог статті 625 ЦК України, 3 % річних та інфляційні витрати, вона відповідно склала 12 667,70 доларів США і 10 000 грн. На відшкодування моральної шкоди просив суд стягнути з держави 15 000 євро або 466 650 грн за курсом Національного банку України. 
 
Посилаючись на те, що йому спричинено значну матеріальну шкоду та моральні страждання, ОСОБА_1 просив суд, враховуючи тяжкість та незворотність наслідків, стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь у рахунок відшкодування майнової шкоди 12 667,70 доларів США та 467 650 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня                2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним затриманням його співробітниками міліції 14 вересня                     2009 року, за рахунок коштів державного бюджету 10 000 грн.
 
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що вирішуючи вимоги заявника про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що заявнику внаслідок незаконного затримання співробітниками правоохоронних органів було завдано моральної шкоди, факт спричинення якої знайшов своє об`єктивне підтвердження у судовому засіданні, у зв`язку із чим суд вважав за необхідне задовольнити вимоги заявника, з урахуванням його моральних та душевних страждань, та стягнути на його користь 10 000 грн. Вказана сума, на переконання суду, є максимально можливою, з урахуванням того, що заявник на обґрунтування заявленої ним суми грошових коштів на відшкодування моральної шкоди лише зазначив, що остання полягала у душевних хвилюваннях, одночасно з цим заявником не було доведено, у порядку визначеному ЦПК України, наявність обставин, які б свідчили, зокрема про погіршення стану його здоров`я, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, завдання шкоди його репутації тощо. 
 
Щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди районний суд зазначив, що такі не підлягають задоволенню, оскільки у статті 3 Закону України              «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» наведено вичерпний перелік підстав для відшкодування матеріальної шкоди у безспірному порядку за рахунок держави, а вимоги заявника про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої викраденням, за його твердженням, грошових коштів з його квартири у період з 14 вересня                 2009 року до 07 жовтня 2009 року не можуть бути задоволені судом в межах цієї справи, що не є перешкодою для нього звернутися до суду,                          з відповідним позовом до осіб, винних у такому викраденні з дотриманням вимог ЦПК України.
 
Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого              2018 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України  повернуто заявнику.
 
Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що апеляційна скарга подана 05 лютого 2018 року у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України підписана представником Державної казначейської служби України, який діє на підставі довіреності і не є адвокатом. Тобто вказана апеляційна скарга подана особою, яка не має права її підписувати, тому на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 357 ЦПК України її необхідно повернути заявнику. 
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу суду першої інстанції змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні заяви щодо стягнення матеріальної шкоди. Ухвалу суду першої інстанції змінено в частині стягнення моральної шкоди, збільшено розмір стягнутої моральної шкоди з 10 000 грн до 30 000 грн. В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.  
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заявнику було заподіяно моральну шкоду неправомірними діями працівників правоохоронних органів, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви та стягнення суми в рахунок відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, втім колегія суддів вважала за необхідне збільшити суму, яка підлягала до стягнення за завдану заявнику моральну шкоду, до 30 000 грн. Заяву ОСОБА_1 в частині відшкодування матеріальної шкоди вважав такою, що не підлягає задоволенню саме у зв`язку з тим, що завдання йому матеріальної шкоди не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому ухвала суду в частині відмови у задоволенні стягнення матеріальної шкоди підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні заяви щодо стягнення матеріальної шкоди.
 
Постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року касаційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково.
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого                    2018 року скасовано, справу передано до цього суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Постанова Верховного суду мотивована тим, що повертаючи апеляційну скаргу особі, що її подала у лютому 2018 року, суд апеляційної інстанції послався на підпункт 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та помилково вважав, що з 01 січня 2018 року таку скаргу може подавати виключно прокурор або адвокат, не врахувавши, що її подав представник в інтересах Державної казначейської служби України, тобто органу державної влади, представництво якого у суді повинно здійснюватися виключно прокурорами або адвокатами з 01 січня 2020 року (абзац 2 підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України).
 
Щодо розгляду справи по суті Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд правильно керувався засадами розумності, виваженості та справедливості та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з держави на користь ОСОБА_1 30 000 грн у відшкодування моральної шкоди. 
Крім того, касаційний суд погодився із висновками апеляційного суду про те, що доводи ОСОБА_1 про завдання йому матеріальної шкоди не підтверджується належними та допустимими доказами.
 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня             2018 року змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні заяви щодо стягнення матеріальної шкоди.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня             2018 року в частині стягнення моральної шкоди змінено, збільшивши розмір стягнутої шкоди з 10 000 грн до 30 000 грн.
В решті ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року залишена без змін.
 
Апеляційний суд зазначив, що заява ОСОБА_1 в частині відшкодування матеріальної шкоди не підлягає задоволенню у зв`язку з тим, що завдання заявнику матеріальної шкоди не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні стягнення матеріальної шкоди необхідно змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні заяви щодо стягнення матеріальної шкоди.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У листопаді 2019 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою судді Верховного Суду від 16 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2020 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі Державна казначейська служба України не погоджується з оскаржуваними рішеннями та вважає, що вони підлягають скасуванню.
 
Зазначає, що заявником не було доведено наявність обставин, які                 свідчили б, зокрема, про погіршення стану його здоров`я, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, завдання шкоди його репутації тощо.
 
Стверджує, що позивачем не надано доказів про порушення його нормальних життєвих зв`язків, здійснення додаткових зусиль для організації свого життя, застосування до нього фізичного чи психологічного впливу, погіршення або позбавлення його реалізації своїх звичок і бажань.
 
Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року у справі «ОСОБА_1 проти України № 2» 23 липня 2009 року секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у зв`язку із надходженням листів, в яких містилися образливі зауваження на адресу суддів, було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.
 
Цього ж дня районний суд провів засідання, вивчивши матеріали справи і заслухавши ОСОБА_1 , та призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні.
Із зали засідань міліція доправила ОСОБА_1 до Красногвардійського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України                   м. Дніпропетровська, де він знаходився близько трьох годин, потім його доправили до психіатричної лікарні.
 
04 серпня 2009 року голова Красногвардійського районного суду                           м. Дніпропетровська надав міліції вказівки зібрати відомості про особу заявника, які були необхідні психіатричній лікарні для встановлення стану його психічного здоров`я. Міліції надано вказівки, зокрема, зібрати усі документи, пов`язані із психіатричним лікуванням або медикаментозною терапією заявника, а також характеристики на нього від його родичів, сусідів та колег.
 
06 серпня 2009 року місцева поліклініка повідомила міліцію, що заявник не проходив психіатричного лікування та не перебуває під психіатричним спостереженням. 
 
02 вересня 2009 року Красногвардійський суд надіслав міліції вказівки забезпечити явку заявника для проведення стаціонарного судово-психіатричного обстеження.
 
14 вересня 2009 року міліція знову доправила ОСОБА_1 до психіатричної лікарні. Цю обставину стосовно доправлення міліцією ОСОБА_1 до психіатричної лікарні 14 вересня 2009 року та його затримання саме у межах процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення було встановлено пунктом 18 рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2015 року у справі «ОСОБА_1 проти України (№ 2)».
 
Наведеним вище рішенням ЄСПЛ було оголошено прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього, постановлено, що було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, порушення статті 8 Конвенції, стягнуто з держави-відповідача на користь ОСОБА_1 суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: 5 000 (п`ять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; та 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат.
 
30 жовтня 2017 року постановою судді Жовтневого районного суду                           м. Дніпропетровська Ходаківського М. П. у справі № 201/14962/17 було визнано затримання ОСОБА_1 міліцією 14 вересня 2009 року незаконним.
 
2. Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга Державної казначейської служби України задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України                      під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Частиною п`ятою статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
 
Відповідно до частини другої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
 
Відповідно до вимог статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
 
Частиною першою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
 
Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.
 
У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Стаття 5 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що у разі смерті громадянина право на відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 2, 3 і 4 статті 3 цього Закону, у встановленому законодавством порядку переходить до його спадкоємців.
 
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
У пунктах 5.4, 6.9 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
 
За таких обставин та з підстав, передбачених указаними нормами матеріального права, правильними, законними та обґрунтованими є висновки апеляційного суду при визначенні розміру моральної шкоди. Апеляційний суд правильно керувався засадами розумності, виваженості та справедливості та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з держави на користь ОСОБА_1 30 000 грн у відшкодування моральної шкоди.
 
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Посилання касаційної скарги на відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у визначеному судом апеляційної інстанції розмірі є безпідставними, оскільки незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі, а суму відшкодування у розмірі 30 000 грн суд апеляційної інстанції правильно визнав достатньою та справедливою.
 
Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про зміну правового обґрунтування відмови в задоволенні заяви щодо стягнення матеріальної шкоди, оскільки належних та допустимих доказів про заподіяння такої шкоди позивачем надано не було.
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
 
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня               2018 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                    Б. І. Гулько

                                                                                                    Р. А. Лідовець

                                                                                                     Ю. В. Черняк