ПОСТАНОВА
Іменем України

26 лютого 2020 року 
Київ
справа №820/3675/15
адміністративне провадження №К/9901/216/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №820/3675/15
за позовом ОСОБА_1 
до Міністерства доходів і зборів України, Державної фіскальної служби України, Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Харківській області, Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області,
третя особа - Голова комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України Білоус Ігор Олегович
про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою Державної фіскальної служби України і Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області
на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2017  року (прийняту у складі: головуючого судді Спірідонова М.О., суддів Панченко О.В., Тітова О.М.)
і ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року (прийняту у складі: головуючого судді Курило Л.В., суддів Бершова Г.Є., Калиновського В.А.).

УСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у квітні 2015 року звернувся з адміністративним позовом до Міністерства доходів і зборів України (далі також - «Міндоходів України»), Державної фіскальної служби України (далі також - «ДФС України»), Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Харківській області (далі також - «ГУ Міндоходів України у Харківській області»), в якому просив:

- скасувати наказ ДФС України від 4 листопада 2014 року №31-ДС «Про накладення дисциплінарного стягнення», наказ ДФС України від 11 березня 2015 року №15-ДС «Про виконання дисциплінарного стягнення», наказ Міндоходів України від 12 березня 2015 року №153-о «Про виконання дисциплінарного стягнення»;
- поновити позивача на посаді начальника Управління внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів України у Харківській області;
- зобов`язати ГУ Міндоходів України у Харківській області видати наказ про надання позивачу відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 26 лютого 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувані накази є незаконними, прийняті з порушенням порядку застосування дисциплінарних стягнень. Вказує, що його не було ознайомлено з наказом про початок проведення службового розслідування, під час проведення службового розслідування та на час винесення оскаржуваних наказів він перебував на лікарняному, про що повідомляв керівництво ГУ ДФС України у Харківській області.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2015 року до участі в цій справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Голову комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України Білоуса Ігоря Олеговича.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року до участі в цій справі залучено в якості співвідповідача - Головне управління Державної фіскальної служби України у Харківській області (далі також - «ГУ ДФС України у Харківській області»).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Харківський окружний адміністративний суд постановою від 17 листопада 2015 року позов задовольнив частково. Скасував наказ ДФС України від 11 березня 2015 року №15-ДС «Про виконання дисциплінарного стягнення», наказ Міндоходів України від 12 березня 2015 року №153-о «Про виконання дисциплінарного стягнення». Поновив позивача на посаді начальника Управління внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів України у Харківській області. Зобов`язав ГУ ДФС України у Харківській області розглянути повторно рапорт позивача від 20 лютого 2015 року щодо надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. В іншій частині позовних вимог відмовив. Допустив до негайного виконання постанову суду в частині поновлення позивача на посаді.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 15 лютого 2016 року постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні адміністративного позову щодо скасування наказу ДФС України від 4 листопада 2014 року №31-ДС «Про накладення дисциплінарного стягнення» скасував. Ухвалив нову постанову, якою в цій частині адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив. Скасував наказ ДФС України від 4 листопада 2014 року №31-ДС «Про накладення дисциплінарного стягнення». В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року залишив без змін.

24 листопада 2016 року Вищий адміністративний суд України своєю ухвалою скасував постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року і постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2016 року, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Приймаючи таке рішення суд касаційної інстанції виходив з того, що в ході службового розслідування щодо позивача встановлено відсутність у нього допуску до державної таємниці і його певну поведінку з приводу не оформлення ним такого допуску, що призвело до неналежного контролю за діями підлеглих, а також незадовільну організацію роботи очолюваного ним підрозділу.

За висновками суду касаційної інстанції суди правильно виходили з того, що накази про реалізацію звільнення особи у період її тимчасової непрацездатності не можуть вважатись законними, оскільки виконання дисциплінарного стягнення має виконуватися після прибуття такої особи на службу.

Однак скасування наказів про виконання дисциплінарного стягнення не є підставою для поновлення позивача на службі, оскільки факт вчинення ним дисциплінарного проступку та прийняття у зв`язку з цим наказу про притягнення його до дисциплінарної відповідальності суд першої інстанції визнав обґрунтованим.

Апеляційний суд не досліджував обставини правильності притягнення ОСОБА_1 до відповідальності, а виходив з того, що оскаржувані накази прийняті не уповноваженою на те особою.

Враховуючи факт реорганізації Міністерства доходів і зборів України шляхом перетворення, суди не встановили, коли відбулась державна реєстрація припинення цієї юридичної особи, реєстрація новоутвореної юридичної особи - Державної фіскальної служби України, хто і з якого часу очолював комісію з реорганізації Міндоходів України та новоутворену ДФС України, які повноваження мали ці особи, у тому числі щодо притягнення працівників реорганізованої установи до дисциплінарної відповідальності. Без встановлення цих обставин висновок апеляційного суду про те, що голова ДФС України не мав права приймати оскаржувані накази, за висновками суду касаційної інстанції є передчасним.

21 лютого 2017 року Харківський окружний адміністративний суд своєю постановою, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року, позов задовольнив частково. Скасував наказ ДФС України від 4 листопада 2014 року №31-ДС «Про накладення дисциплінарного стягнення», наказ ДФС України від 11 березня 2015 року №15-ДС «Про виконання дисциплінарного стягнення», наказ Міндоходів України від 12 березня 2015 року №153-о «Про виконання дисциплінарного стягнення». Поновив позивача на посаді начальника Управління внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів України у Харківській області. Зобов`язав ГУ ДФС України у Харківській області розглянути повторно рапорт позивача від 20 лютого 2015 року щодо надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. В іншій частині позовних вимог відмовив. Звернув до негайного виконання постанову суду в частині поновлення позивача на посаді.

Приймаючи таке рішення суди виходили з того, що позовні вимоги про скасування оскаржуваних наказів, про поновлення на посаді і зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача про надання йому відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є обґрунтованими та їх належить задовольнити.

Крім того, для належного захисту прав позивача суд першої інстанції на підставі частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - «КАС України») вийшов за межі позовних вимог і зобов`язав ГУ ДФС України у Харківській області розглянути повторно рапорт ОСОБА_1 від 20 лютого 2015 року щодо надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Також суди встановили, що позивач на час прийняття розпорядження про проведення службового розслідування і прийняття оскаржуваних наказів займав посаду начальника Управління внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів України у Харківській області. Посилання ДФС України на наявність повноважень у його голови щодо видання оскаржуваних наказів суди попередніх інстанцій відхилили. Відповідно до пункту 2 наказу голови ДФС України №2 від 18 липня 2014 року видання документів з питань реалізації функцій і повноважень Міндоходів України здійснюється виключно за підписом посадових осіб ДФС України у межах їхніх повноважень. Оскільки функції та повноваження Міндоходів України були спрямовані на досягнення об`єктивно обумовлених цілей і завдань як державного органу управління, та з утворенням ДФС України вказані функції та повноваження перейшли до нового державного органу, то посилання представника ДФС України на пункт 2 зазначеного наказу є безпідставними з огляду на те, що вказані положення не унормовують порядок прийняття, проходження та звільнення осіб з органів Міндоходів України.

Тому суди першої й апеляційної інстанцій дійшли висновку, що Голова ДФС України, приймаючи наказ №31-ДС від 4 листопада 2014 року вийшов за межі своїх повноважень, оскільки ОСОБА_1 не був зарахований до органів ДФС України.

Стосовно скасування наказу ДФС України від 11 березня 2015 року №15-ДС «Про виконання дисциплінарного стягнення» і наказу Міндоходів України від 12 березня 2015 року №153-о «Про виконання дисциплінарного стягнення» суди попередніх інстанцій зазначили таке.

На підставі розпорядження ДФС України від 19 серпня 2014 року №25-р і на виконання вимог статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України комісією проведено службове розслідування, за результатами якого 24 жовтня 2015 року затверджено висновок. Під час здійснення зазначеною комісією службового розслідування, а також винесення відповідачами оскаржуваних наказів від 11 березня 2015 року №15-ДС і від 12 березня 2015 року №153-о, позивач знаходився на лікарняному в період з 21 серпня 2014 року до 15 квітня 2015 року включно, що підтверджується листками непрацездатності, які виписані на ОСОБА_1 (т.1 а.с.22-25, т.2 а.с.32-33), письмовими поясненнями за підписом головного лікаря КЗОЗ "Центр первинної медико-санітарної допомоги Дергачівського району" (т.2 а.с.147), а також копією медичної амбулаторної картки ОСОБА_1 (т.2 а.с.148-149) і витягом з журналу реєстрації листків непрацездатності (т.2 а.с.150-153).

На підставі зазначеного висновку службового розслідування, а також на виконання наказу ДФС України від 4 листопада 2014 року №31-ДС «Про накладення дисциплінарного стягнення», відповідачі стосовно позивача прийняли наказ ДФС України від 11 березня 2015 року №15-ДС «Про виконання дисциплінарного стягнення» і наказ Міндоходів України від 12 березня 2015 року №153-о «Про виконання дисциплінарного стягнення», якими звільнили ОСОБА_1 з посади під час лікарняного. Факт видачі листків непрацездатності офіційно підтверджено листом КЗОЗ "Центр первинної медико-санітарної допомоги Дергачівського району" від 3 листопада 2015 року за №595.

З урахуванням викладеного суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що наказ ДФС України від 11 березня 2015 року №15-ДС «Про виконання дисциплінарного стягнення» і наказ Міндоходів України від 12 березня 2015 року №153-о «Про виконання дисциплінарного стягнення» - є протиправними і повинні бути скасовані, а позивача належить поновити на посаді начальника Управління внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів України у Харківській області.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)
У касаційній скарзі відповідачі просять скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити повністю. 

На думку скаржників, суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального права при вирішенні цього спору. Зокрема, суди неправильно застосували статтю 18 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», яка передбачає, що дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Після закінчення цього строку дисциплінарне стягнення не виконується. Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби. 

Скаржники вважають, що факт отримання рапорту ОСОБА_1 про надання соціальної відпустки означає прибуття останнього до місця проходження служби, що, відповідно, є підставою для виконання дисциплінарного стягнення.

Задоволення рапорту позивача про надання відпустки до досягнення його дитиною трирічного віку і невжиття на цьому етапі заходів щодо виконання раніше накладеного дисциплінарного стягнення свідчило б, на думку скаржників, про недотримання відповідачами положень статті 18 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» в частині обов`язку негайного виконання дисциплінарного стягнення. Довготривала відсутність ОСОБА_1 за місцем проходження служби і так робила неможливим негайне виконання дисциплінарного стягнення.

Скаржники зазначають про помилковість висновку суду про незаконність оскаржуваних наказів щодо виконання дисциплінарного стягнення із-за того, що вони видані в період тимчасової непрацездатності позивача. Заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, закріплена у статті 40 Кодексу законів про працю України (надалі також - «КЗпП України»), стосується звільнення з роботи, а у спірних правовідносинах до позивача було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади, а не зі служби взагалі. Тобто, позивач не був позбавлений права на працю та, відповідно, права на службу у податковій міліції. З урахуванням висновків службового розслідування така служба могла бути продовжена позивачем на інших посадах.

Вирішуючи спір з урахуванням приписів статті 40 КЗпП України суди, на думку скаржників, зробили помилку. Правовідносини з проходження служби в органах податкової міліції регулюються спеціальними актами законодавства, тому немає підстав поширювати на спірні правовідносини дії норм КЗпП України.

Також, на думку скаржників, помилковим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що Голова ДФС України вийшов за межі своїх повноважень, приймаючи оскаржувані накази, оскільки позивач не був зарахований до органів ДФС України. Суд не врахував положення наказу ДФС України від 18 липня 2014 року №2 «Про початок діяльності ДФС України», згідно з якими від реорганізації Міндоходів України ДФС України почала виконувати функції й повноваження, покладені на Міндоходів України, в тому числі видання документів з питань реалізації функцій і повноважень Міндоходів України і підписання цих документів.

Відтак, скаржники вважають, що на дату призначення службового розслідування і видання наказу про накладення на позивача дисциплінарного стягнення Міндоходів України вже перебувало в процесі реорганізації і його функції та повноваження виконувала ДФС України в юридичному статусі правонаступника на підставі наказу від 18 липня 2014 року №2 «Про початок діяльності ДФС України».

Інші учасники справи не надали суду своїх відзивів на касаційну скаргу.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що з 2 липня 2013 року ОСОБА_1 , капітан податкової міліції, проходив службу в органах податкової міліції ГУ Міндоходів України у Харківській області і обіймав посаду начальника Управління внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів України у Харківській області (далі - «УВБ ГУ Міндоходів України у Харківській області»).

Наказом від 4 листопада 2014 року №31-ДС, виконаним на бланку ДФС за підписом Голови Білоуса І.О. , на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади, наказ про виконання дисциплінарного стягнення належить видати після виходу працівника на роботу.

Наказом ДФС України від 11 березня 2015 року №15-ДС за підписом в.о. голови Мокляк М.В. та наказом голови комісії з реорганізації Міндоходів України Білоуса І.О. від 12 березня 2015 року №153-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника УВБ ГУ Міндоходів України у Харківській області, зарахувавши його у розпорядження ГУ Міндоходів України у Харківській області.

Підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади слугував висновок службового розслідування від 24 жовтня 2014 року, згідно з обставинами якого позивач як начальник УВБ ГУ Міндоходів України у Харківській області неналежно виконував службові обов`язки щодо оформлення своїх документів для надання йому допуску до державної таємниці, що призвело до порушення вимог закону і, як наслідок, унеможливило контроль за діями підлеглих. Також позивач допустив незадовільну організацію роботи підрозділу з виконання основних завдань і функцій, що є порушенням статті 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України та службової дисципліни.

Відповідно до висновку службового розслідування, на виконання Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 жовтня 2003 року №1561-12, і Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №939, щодо оформлення допуску до державної таємниці працівниками УВБ ГУ Міндоходів України у Харківській області, згідно з номенклатурою посад працівників ГУ Міндоходів України у Харківській області, зайняття яких потребує оформлення допуску до державної таємниці, до УВБ ГУ Міндоходів України у Харківській області направлялись службові записки про надання конкретними співробітниками до сектору відповідних документів для оформлення такого допуску.

На момент завершення оперативної перевірки ОСОБА_1 не надав до сектору відповідних документів для оформлення допуску до державної таємниці, причини їх ненадання не повідомив. Отже, начальник УВБ ГУ Міндоходів України у Харківській області ОСОБА_1 не забезпечив виконання вимог абзацу 2 пункту 9 Порядку №939, яким встановлено, що громадянин, якого призначено на посаду, включену до вказаної номенклатури, у місячний строк з дати видання наказу про його призначення подає режимно-секретному органу установи документи, необхідні для оформлення допуску до державної таємниці. Відсутність у позивача допуску до державної таємниці призвело до неналежного контролю за діями підлеглих з виконання ними вимог розділу 5 Інструкції про організацію та проведення ОРД підрозділами податкової міліції ДПС України, а також незадовільну організацію роботи підрозділу з виконання   основних завдань і функцій. У зв`язку з цим у висновку зазначено про доцільність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади із зарахуванням в розпорядження ГУ Міндоходів України у Харківській області.

Крім того, як встановили суди попередніх інстанцій, 20 лютого 2015 року позивач подав на ім`я голови комісії з реорганізації ГУ Міндоходів України у Харківській області рапорт, в якому просив надати йому соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на підставі копії свідоцтва про народження дитини, довідки органу соціального захисту населення та довідки про вихід дружини на роботу (т.1 а.с.26-28).

Отже, рапорт від 20 лютого 2015 року позивач подав до винесення спірних наказів відповідача від 11 березня 2015 року №15-ДС і від 12 березня 2015 року №153-о.

Як встановили суди попередніх інстанцій, 29 вересня 2015 року до ЄДР внесено запис про припинення ГУ Міндоходів України у Харківській області, процесуальним правонаступником якого є ГУ ДФС України у Харківській області.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про міліцію", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ від 29 липня 1991 року №114, Положенням про оперативне управління ГУ Міндоходів України у Харківській області, яке затверджено наказом ГУ Міндоходів України у Харківській області від 28 січня 2014 року №51, Інструкцією про порядок організації та проведення заходів із застосуванням сил і засобів управління активних заходів Головного оперативного управління Державної фіскальної служби України, підрозділів активних заходів оперативних управлінь головних управлінь ДФС в областях, місті Києві, Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників, яка затверджена наказом ДФС України від 10 листопада 2014 року №259, Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ, який затверджено Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» від 22 лютого 2006 року №3460-ІV, та Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ, яка затверджена наказом МВС України від 12 березня 2013 року №230, а також Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті, зокрема, перетворення (реорганізації). Юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Згідно з частиною 17 статті 37 цього Закону державна реєстрація юридичної особи, яка утворена в результаті перетворення, здійснюється у порядку, який встановлено статтями 24 - 27 цього Закону. Перетворення вважається завершеним з моменту державної реєстрації новоутвореної юридичної особи та державної реєстрації припинення юридичної особи, що припиняється у результаті перетворення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року №160 утворено Державну фіскальну службу України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів України шляхом перетворення.

Відповідно до наказу Голови ДФС України №2 від 18 липня 2014 року розпочато виконання ДФС України покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року №236 функцій і повноважень Міністерства доходів і зборів України, що припиняється.

Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1074 від 20 жовтня 2011 року (далі - «Порядок №1074») .

Вказаний Порядок №1074 визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку №1074 органи виконавчої влади припиняються шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять у разі перетворення - до утвореного органу виконавчої влади.

Відповідно до підпункту 4 пункту 21 Порядку №1074 до повноважень голови ліквідаційної комісії відноситься в тому числі і забезпечення дотримання порядку звільнення працівників, зокрема тих, що є членами комісії, у тому числі письмово попереджає їх не пізніше ніж за два місяці до звільнення, повідомляє державну службу зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільняє працівників і забезпечує своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видає відповідні накази і підписує необхідні документи.

Відповідно до пункту 353.1 статті 353 Податкового кодексу України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Згідно з пунктом 354.1 статті 354 Податкового кодексу України посадова чи службова особа податкової міліції у межах повноважень, наданих цим Кодексом та іншими законами, самостійно приймає рішення і несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну відповідальність згідно із Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ або іншу передбачену законом відповідальність.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №630-р від 9 липня 2014 року утворено комісію з реорганізації Міністерства доходів і зборів України та затверджено головою комісії Білоуса І.О .

Повноваження, права та завдання ДФС України визначені Положенням про державну фіскальну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №236 від 21 травня 2014 року.

Відповідно до статті 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ (далі - «Дисциплінарний статут») начальник несе персональну відповідальність за стан службової дисципліни і повинен постійно його контролювати. Начальник зобов`язаний бути прикладом у дотриманні законності, службової дисципліни, бездоганному виконанні вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів, наказів, норм моралі, професійної та службової етики, розвивати і підтримувати в підлеглих свідоме ставлення до виконання службових обов`язків, честь і гідність, заохочувати розумну ініціативу, самостійність, старанність у службі, уміло застосовувати заходи дисциплінарного впливу.

У статті 12 Дисциплінарного статуту наведено перелік дисциплінарних стягнень, які можуть накладатись на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни, серед яких є звільнення з посади (пункт 6).

Статтею 13 Дисциплінарного статуту визначено, що такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь, накладаються начальниками, яким надано право прийняття на службу до органів внутрішніх справ, призначення на посаду, присвоєння спеціального звання.

Відповідно до статті 18 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби. Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні та звільнення з органів внутрішніх справ, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу.

Поряд з цим, згідно зі статтею 16 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику. У разі проведення за фактом учинення проступку службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено, якщо з дня вчинення проступку минуло більше півроку. У цей період не включається строк проведення службового розслідування або кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Отже, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Тому звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до КАС України, зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ДФС України і ГУ ДФС України у Харківській області у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Як встановили суди першої й апеляційної інстанцій, позивач на час прийняття розпорядження про проведення службового розслідування та прийняття оскаржуваних наказів займав посаду начальника Управління внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів України у Харківській області.

З урахуванням вище зазначеного, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що Голова ДФС України, приймаючи наказ №31-ДС від 4 листопада 2014 року про накладення дисциплінарного стягнення на позивача, вийшов за межі своїх повноважень, оскільки ОСОБА_1 не був зарахований до органів ДФС України. Як наслідок, цей наказ належить скасувати, як такий, що прийнятий не в межах повноважень.

Так само Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги про наявність повноважень у голови ДФС України щодо видання оскаржуваних наказів з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 наказу голови ДФС України №2 від 18 липня 2014 року видання документів з питань реалізації функцій та повноважень Міндоходів України здійснюється виключно за підписом посадових осіб ДФС України у межах їхніх повноважень.

Оскільки функції та повноваження Міндоходів України були спрямовані на досягнення його цілей та завдань як державного органу управління, та з утворенням ДФС України ці функції та повноваження перейшли до нового державного органу, то посилання представника ДФС України на пункт 2 наказу голови ДФС України №2 від 18 липня 2014 року є безпідставними, оскільки ці положення не унормовують порядок прийняття, проходження та звільнення осіб з органів Міндоходів України.

Верховний Суд також відхиляє аргументи касаційної скарги про законність наказів відповідачів щодо виконання дисциплінарного стягнення з урахуванням наступного.

Як встановили суди попередніх інстанцій, на підставі розпорядження ДФС України від 19 серпня 2014 року №25-р та згідно вимоги статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України комісією було проведено службове розслідування, за результатами якого 24 жовтня 2015 року затверджено висновок.

Також судами встановлено, що під час здійснення зазначеною комісією службового розслідування й винесення відповідачами оскаржуваних наказів від 11 березня 2015 року №15-ДС та від 12 березня 2015 року №153-о позивач знаходився на лікарняному в період з 21 серпня 2014 року до 15 квітня 2015 року включно, що підтверджується листками непрацездатності, які виписані на ОСОБА_1 (т.1 а.с.22-25, т.2 а.с.32-33), письмовими поясненнями за підписом головного лікаря КЗОЗ "Центр первинної медико-санітарної допомоги Дергачівського району" (т.2 а.с.147), а також копією медичної амбулаторної картки ОСОБА_1 (т.2 а.с.148-149) і витягом з журналу реєстрації листків непрацездатності (т.2 а.с.150-153).

На підставі зазначеного висновку службового розслідування, а також на виконання наказу ДФС України від 4 листопада 2014 року №31-ДС про накладення дисциплінарного стягнення на позивача відповідачами щодо позивача було винесено накази від 11 березня 2015 року №15-ДС та від 12 березня 2015 року №153-о, якими звільнено ОСОБА_1 з посади під час лікарняного.

Згідно частини другої статті 16 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» у разі проведення за фактом учинення проступку службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби.

За частиною третьою статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частиною другою статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як встановили суди попередніх інстанцій, факт видачі листків непрацездатності офіційно підтверджено листком КЗОЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Дергачівського району» від 3 листопада 2015 року за № 595.

Тому, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що наказ ДФС України про виконання дисциплінарного стягнення від 11 березня 2015 року №15-ДС і наказ Міндоходів України про виконання дисциплінарного стягнення від 12 березня 2015 року №153-0 є протиправними та їх належить скасувати.

Згідно з пунктом 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді). У разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік.

Тому Верховний Суд також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог позивача про поновлення його на посаді начальника Управління внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів України у Харківській області ОСОБА_1

Враховуючи викладене, Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що суди першої й апеляційної інстанції неправильно застосували норми матеріального права при вирішенні цієї справи.

Відтак, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи, наведені відповідачами у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків суду першої та апеляційної інстанцій, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної фіскальної служби України і Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області залишити без задоволення. 

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року і ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду