ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 р.	Справа № 480/2668/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.,
позивача - ОСОБА_1 , представників сторін : позивача - Єфіменко Л.І., відповідача - Пономаренка В.І., 
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 року, головуючий суддя І інстанції: С.О. Бондар, м. Суми, повний текст складено 23.09.19 року по справі № 480/2668/19
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Міністерства оборони України               
          про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства оборони України (далі по тексту – Міноборони, відповідач), в якому просив суд визнати протиправною відмову Міністерства оборони України у виплаті позивачу, як інваліду I групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та зобов`язати нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням I групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини відповідно до ст.ст. 16, 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".          
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що внаслідок отримання поранення пов`язаного із захистом Батьківщини, йому вперше 09.02.2017 встановлено ІІ групу інвалідності. З 21.02.2019 з тих же підстав йому встановлено І групу інвалідності, у зв`язку з чим він подав до командування військової частини рапорт про проведення доплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною інвалідності з ІІ групи на І групу, надавши всі необхідні документи. Проте, рішенням комісії Міністерства оборони України від 05.04.2019 №41 йому відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що зміна групи інвалідності у заявника відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності. На думку позивача, вказане рішення комісії є протиправним, оскільки він має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому І групи інвалідності згідно зі ст.ст. 16, 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".                    
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 480/2668/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії – задоволено.
Визнано протиправною відмову Міністерства оборони України у виплаті ОСОБА_1 , як інваліду І групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Зобов`язано Міністерство оборони України (м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням І групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини відповідно до ст.ст. 16, 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".  
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 480/2668/19 скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджує, що оскільки позивачу первинно встановлено ІІ групу інвалідності з 09.02.2017, а при повторному огляді позивача встановлено І групу з 21.02.2019, тобто понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, в силу п. 4 ст.26-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у позивача відсутні підстави для отримання одноразової грошової допомоги. Зазначив, що позивач, у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності, не був позбавлений права на проведення повторного огляду раніше, ніж зазначено у довідці МСЕК від 09.02.2017 з метою повторного встановлення інвалідності у строк, передбачений Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», однак, цього не зробив. З огляду на викладене, вважає обґрунтованим рішення Міноборони про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги. Крім того, відмітив, що зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги виходить за межі компетенції суду та є втручанням у дискреційні повноваження відповідача. 
Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, просив суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 480/2668/19 скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Представник позивача в надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Пояснив, що первісно позивачу 09.02.2017 було встановлено 2 групу інвалідності строком на 2 роки - до 01.03.2019. Після чергового лікування у госпіталі 21.02.2019 ОСОБА_1 було оглянуто комісією МСЕК та визнано інвалідом 1 групи (підгрупа Б) безстроково, причина інвалідності – поранення, пов`язане із захистом Батьківщини. Перегляд у строк, визначений МСЕК – 09.02.2019 – позивач не міг пройти з поважної та незалежної від нього причини, оскільки з 29.01.2019 по 12.02.2019 знаходився на лікуванні у хірургічному відділенні Сумського обласного клінічного госпіталю для інвалідів війни, який знаходиться у м. Суми, а комісію МСЕК слід проходити за місцем реєстрації та проживання  - у м. Охтирка. В день виписки з госпіталю ОСОБА_1 звернувся для огляду на ЛКК у Комунальний заклад «Охтирська центральна районна лікарня», де 3 дні проходив медогляд (до 14.02.2019), а 18.02.2019 Охтирською ЦРЛ документи позивача були надіслані поштою до Сумської обласної МСЕК. Документи на МСЕК надійшли 21.02.2019, і саме цей день вказано як дату проходження переогляду та дату встановлення 1 групи інвалідності. Вважає, що оскільки І група інвалідності позивачу встановлена в межах граничного терміну переогляду (до 01.03.2019), враховуючи, що матеріалами справи доведена поважність та об`єктивність причин непроходження переогляду у визначену дату – 09.02.2019, відмова у виплаті (доплаті) одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 є протиправною. З посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.09.2019 по справі № 825/1380/18, вказує, що право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того, чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляді та встановлення інвалідності. В даному випадку, основним критерієм для призначення одноразової грошової допомоги має слугувати той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі. 
Позивач та його представник в судовому засіданні просили суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. 
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що          позивач з липня 2014 року по травень 2015 року був призваний на військову службу відповідно до мобілізаційного розпорядження, під час якої приймав участь в антитерористичній операції та приймав участь у бойових діях.
Згідно з довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №293 від 30.05.2015, під час виконання завдань інженерного забезпечення в складі сил антитерористичної операції під час мінометного обстрілу ОСОБА_1 отримав поранення (а.с.19).
Відповідно до виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 16.02.2017 серії 12 ААА № 484882, ОСОБА_1 з 09.02.2017 було встановлено другу групу інвалідності у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини. Групу інвалідності було встановлено на строк до 01.03.2019, дата чергового переогляду - 09.02.2019 (а.с.22).          
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, одноразова грошова допомога у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності   ОСОБА_1 була виплачена. 
Повторний огляд МСЕК позивача було проведено 21.02.2019, за результатами якого позивачу було встановлено І групу інвалідності у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК від 26.02.2019 серії 12 ААА № 944913 (а.с.25).
У зв`язку зі зміною групи інвалідності позивач через військову  частину НОМЕР_1 звернувся до Міністерства оборони України із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги.
Згідно з витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі по тексту – Комісія Міноборони), ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що у відповідності до ч. 4  ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п. 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися, не здійснюється. У зв`язку з тим, що зміна групи інвалідності у ОСОБА_1 відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення  інвалідності, позивач не має права на отримання вказаної доплати (а.с.26).          
Не погодившись з таким рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом про його оскарження, зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням I групи інвалідності відповідно до ст.ст. 16, 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням І групи інвалідності, а відповідачем не доведено правомірності свого рішення про відмову у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги по 1 групі інвалідності. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу у серпні 2017 року вже була виплачена одноразова грошова допомога у зв`язку з встановленням інвалідності 2 групи в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Однак, суд першої інстанції на це уваги не звернув, зобов`язавши відповідача провести ОСОБА_1 виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням І групи інвалідності, незважаючи на те, що позивач фактично претендує на отримання різниці між розмірами одноразової грошової допомоги по І та по ІІ групі інвалідності.
Крім того, судом першої інстанції помилково зазначено, що Міністерство оборони України у спірних відносинах діяло не на підставі закону.
Статтею 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". 
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі по тексту  - Закон №2011-XII).
Пунктом 1 статті 16 Закону №2011-ХІІ встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Пунктом 4 ч. 2 ст. 16 Закону №2011-ХІІ визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Вказана норма закону кореспондується з пп. 1 п. 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету міністрів України, від 25.12.2013 № 975 (далі по тексту - Порядок № 975). 
Відповідно до ч.2 ст.3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії. 
За приписами п.11 Порядку № 975 військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності. 
До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
Згідно з пп. «б» ч.1 ст.16-3 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Відповідно до ч.4 ст.16-3 Закону № 2011-ХІІ якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.
Наведеним положенням абз.2 ч.4 ст.16-3 Закону № 2011-ХІІ кореспондують норми п.8 Порядку № 975. 
З посиланням на те, що інвалідність 1 групи була встановлена ОСОБА_1 після спливу 2 років з дня первинного встановлення інвалідності (через 2 роки 11 днів), Міністерством оборони України прийнято рішення про відмову позивачу у виплаті різниці між розміром одноразової грошової допомоги по 1 групі інвалідності та по 2 групі інвалідності, яка була виплачена позивачу у 2017 році.
Враховуючи викладене, відповідач вірно у відповідності до приписів ч.4 ст.16-3 Закону № 2011-ХІІ зазначив про сплив дворічного терміну після первинного встановлення ОСОБА_1 інвалідності, однак не врахував при цьому поважність причин такого пропуску.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, не лише чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а й з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. 
За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною  за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами  суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.
Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.17 Основного Закону України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Частиною 5 статті 17 Конституції України закріплено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист певних категорій громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечують суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управлінні державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, тощо (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016).
Нормами Закону № 2011-ХІІ передбачено право військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або відсотку втрати працездатності. 
Відповідно до п.3 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (далі по тексту – Положення про МСЕК) медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (п.4 Положення про МСЕК). 
Згідно з п.15 Положення про МСЕК комісії проводять своєчасно огляд (повторний огляд) осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за місцем їх проживання або лікування, у тому числі за місцем їх проживання або місцем перебування у закладах соціального захисту для бездомних осіб та центрах соціальної адаптації осіб, звільнених з місць позбавлення волі, за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після пред`явлення паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу.
Медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності (п.17 Положення про МСЕК). 
Згідно з п.4 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМУ від 03.12.2009 № 1317 (далі по тексту – Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності) лікарсько-консультативна комісія лікувального профілактичного закладу охорони здоров`я направляє осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, на огляд комісії за формою, затвердженою МОЗ.
Відповідно до п.5 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, встановлення інвалідності заочно не проводиться, зокрема, у разі, коли інвалідність  спричинена захворюванням, одержаним під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях.
Згідно з п.8 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених у пункті 3 цього Положення.
Інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) такого потерпілого встановлюються до першого числа місяця, що настає за місяцем, на який призначено повторний огляд.
Відповідно до п.22 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, повторний огляд осіб з інвалідністю з нестійкими, оборотними змінами та порушеннями функцій організму з метою визначення ефективності реабілітаційних заходів, стану здоров`я і ступеня соціальної адаптації проводиться раз на один - три роки.
Повторний огляд осіб з інвалідністю, а також осіб, інвалідність яких встановлено без зазначення строку проведення повторного огляду, проводиться раніше зазначеного строку за заявою такої особи з інвалідністю, інших заінтересованих осіб у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності або за рішенням суду.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що підставою для проходження позивачем огляду МСЕК та встановлення інвалідності є, зокрема, направлення відповідного лікувально-профілактичного закладу (в даному випадку – Охтирської центральної районної лікарні, оскільки ОСОБА_1 проживає та зареєстрований на території м. Охтирка), а датою встановлення інвалідності є дата надходження документів до Сумської обласної МСЕК.
З наявної в матеріалах справи копії довідки МСЕК серії 12 ААА № 484882 від 16.02.2017 вбачається, що 09 лютого 2017 року Сумською обласною медико-соціальною експертною комісією позивач визнаний інвалідом ІІ групи, причина інвалідності - поранення, пов`язане із захистом Батьківщини.
Як зазначалось вище, цієї довідкою інвалідність установлена на строк до 01.03.2019, та визначена дата наступного переогляду – 09.02.2019.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, в період з 29.01.2019 по 12.02.2019 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Сумського обласного клінічного госпіталю для ветеранів війни (а.с.23), у зв`язку з чим не міг отримати направлення на МСЕК та пройти медогляд вчасно – до 09.02.2019.
Після виписки зі стаціонарного лікування ОСОБА_1 невідкладно звернувся до Охтирської ЦРЛ  за видачею направлення на МСЕК.
Так, відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства Охтирської міської ради «Охтирська центральна районна лікарня» від 08.08.2019 № 98/4-1, наданого у відповідь на адвокатський запит представника позивача, ОСОБА_1 звернувся для огляду на лікарсько-консультативній комісії 12.02.2019, медогляд тривав три дні. 
Цим листом також повідомлено, що групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, визначає Обласна МСЕК № 1. 
Також у цьому листі зазначено, що документи ОСОБА_1 (направлення на МСЕК, довідка про групу інвалідності, індивідуальна програма реабілітації, оригінали виписок про стаціонарне лікування в ортопедичному відділенні КЗ «Охтирська ЦРЛ» та оригінал виписки з медичної карти № 286 стаціонарного хворого хірургічного відділення від 12.02.2019 КЗ СОР «Сумський обласний клінічний госпіталь для ветеранів війни») були направлені до Сумської обласної МСЕК 18.02.2019.
Отже, позивач не міг пройти огляд МСЕК та оформити встановлення 1 групи інвалідності раніше, ніж його документи  надійшли з Охтирської ЦРЛ до Сумської обласної МСЕК.
Як вказано у листі обласного комунального закладу “Сумський обласний центр медико-соціальної експертизи” від 17.05.2019 №01-19/08-01/280, направлення ОСОБА_1 на Сумську обласну МСЕК №1 надійшло 21.02.2019. Після огляду комісією 26.02.2019 встановлена І група інвалідності, причина – поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, безтерміново. Таким чином, група інвалідності ОСОБА_1  встановлювалась у 2019 році без порушення граничного терміну переогляду - до 01.03.2019 (а.с.28).
За таких обставин, колегія суддів констатує, що встановлення 1 групи інвалідності відбулося понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності з поважних та незалежних від позивача причин, а саме у зв`язку зі знаходженням позивача до 12.02.2019 на стаціонарному лікуванні, яке було зумовлене отриманим ОСОБА_1 пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, а також у зв`язку з тим, що з огляду на територіальну віддаленість, оформлення Охтирською ЦРЛ документів, необхідних для встановлення позивачу інвалідності, та доставка цих документів до Сумської обласної МСЕК потребували певного часу (з 12.02.2019 по 21.02.2019). 
Крім того, колегія суддів зауважує, що строк, який пройшов між встановленою МСЕК датою чергового переогляду – 09.02.2019 – та датою, з якої позивачу встановлено інвалідність 1 групи – 21.02.2019, є незначним (11 днів). 
Згідно з частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо). 
Це не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. 
Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:« 1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. 2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1». 
Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації). 
Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об`єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об`єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються. 
Дискримінація у даному випадку проявляється у тих обставинах, що особа, якій під час первинного огляду встановлена інвалідність (або менший відсоток втрати працездатності), та яка пройшла повторний огляд на протязі дворічного строку, яким встановлено інвалідність вищої групи (або більший відсоток втрати працездатності) у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби чи під час проходження військової служби має право на одноразову грошову допомогу, а яка за тих самих обставин, внаслідок тих чи інших причин пропустила дворічний строк - не має. 
З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку, що право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності (меншого відсотка втрати працездатності), оскільки першочергово є встановленим той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.09.2019 по справі № 825/1380/18. 
Крім того, колегія суддів зауважує, що оскаржуване рішення відповідача стосується майнового права ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги як компенсації за втрату здоров`я та порушення нормальної життєдіяльності, яких позивач зазнав у зв`язку з виконанням конституційного обов`язку по захисту Батьківщини.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична  або  юридична  особа  має право мирно володіти 
своїм майном.  Ніхто не  може  бути  позбавлений  своєї  власності інакше  як  в  інтересах  суспільства  і  на умовах,  передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як "окремі", тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" від 8 липня 1986 року, п. 106). 
Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі "Беєлер проти Італії", п.107). 
У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення "Спорронг та Лонрот проти Швеції", від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п.69). 102. Щоб оцінити поведінку держави щодо дотримання статті 1 Протоколу N 1, Суд має зробити повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що ціль Конвенції полягає в захисті прав, які є "очевидними та вагомими". Суд повинен встановити наявність спірної ситуації. Дійсно, коли питання суспільної користі виникає у справі, державні органи влади повинні реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю (див. рішення "Васілеску проти Румунії", "Бейлер проти Іспанії").
Колегія суддів вважає, що у спірних відносинах відповідач при розгляді питання про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги повинен був врахувати, що встановлення позивачеві 1 групи інвалідності понад дворічний строк відбулося з поважних та незалежних від поведінки позивача причин, а саме у зв`язку зі знаходженням позивача до 12.02.2019 на стаціонарному лікуванні, яке також було зумовлене отриманим ОСОБА_1 пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини; при цьому пропуск цього строку є незначним (11 днів).
Однак, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, оформленого витягом з протоколу засідання Комісії Міноборони від 05.04.2019 № 41, цих обставин не було взято до уваги.
З огляду на вищенаведене, спірне рішення відповідача хоча і не було очевидно свавільним, однак, прийняте непропорційно, без дотримання «справедливого балансу» між правами позивача та інтересами держави у збереженні бюджетних коштів, оскільки фактично позбавило позивача права на отримання допомоги, яке він здобув, виконуючи конституційний обов`язок по захисту Батьківщини.
Беручи до уваги викладене, оскаржуване рішення відповідача не може бути визнане правомірним, оскільки прийняте без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, а саме без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Враховуючи, що інвалідність ОСОБА_1 отримана внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини та виконанням обов`язків військової служби, колегія суддів вважає, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги (її доплати) у зв`язку з встановленням І групи інвалідності, згідно з положеннями ст. 16 Закону України "Про соціальний  та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та в порядку, визначеному Постановою КМУ від 25.12.2013 №975. 
Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Отже, обираючи спосіб захисту порушених прав, варто зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. 
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. 
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.       75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). 
Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Частиною 3 статті 245 КАС України передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Слід відмітити, що позивачем при зверненні до Міністерства оборони України через військову частину НОМЕР_1 надавались усі документи, необхідні для призначення йому одноразової грошової допомоги по І групі інвалідності (різниці між розміром допомоги по І та по ІІ групі інвалідності),  однак, у призначенні цієї доплати ОСОБА_1 було відмовлено. 
Міністерством оборони України в порядку, передбаченому Законом № 2011-ХІІ та Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975,  прийнято рішення про відмову у виплаті позивачеві одноразової грошової допомоги (доплати), оформлене протоколом засідання Комісії. 
Таким чином, колегія суддів зазначає, що відповідач у спірних відносинах вже реалізував свої дискреційні владні повноваження, прийнявши рішення про відмову у призначенні   ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги по І групі інвалідності (доплати), а відтак, є хибними доводи відповідача про те, що зобов`язання Міноборони нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Колегія суддів відмічає, що командування військового формування - військової частини № НОМЕР_1 , де позивач проходить військову службу, та яке надавало висновок до Міністерства оборони щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням І групи інвалідності, не погодилося із рішенням Міністерства оборони України про відмову у виплаті допомоги ОСОБА_1 , та 29.05.2019 звернулось до відповідача з клопотанням про перегляд оскаржуваного рішення Міноборони від 05.04.2019 та призначення позивачу одноразової грошової допомоги (а.с.70-72). 
Однак, відповідач листом від 25.06.2019 повторно вказав на відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що першу групу інвалідності позивачу встановлено понад дворічний термін після встановлення 2 групи інвалідності, та рекомендовано позивачу звернутися до МСЕК щодо можливості перегляду строку встановлення 1 групи інвалідності, що дасть право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги.  
Беручи до уваги встановлену судом апеляційної інстанції протиправність відмови Міноборони у призначені та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги (різниці між розміром допомоги по І та по ІІ групі інвалідності), викладеної у протоколі засідання Комісії Міноборони від 05.04.2019 № 41, а також принципову позицію відповідача про відсутність у позивача права на отримання такої допомоги, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання Міноборони нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням І групи інвалідності з урахуванням вже проведеної ОСОБА_1 виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності. 
В даному випадку задоволення позовних вимог у такій редакції є гарантією того, що спір, який виник між сторонами, буде остаточно вирішений.
Враховуючи, що позивачу у серпні 2017 року вже була виплачена одноразова грошова допомога у зв`язку з встановленням інвалідності 2 групи в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, колегія суддів вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути задоволені в тій редакції, в якій просив позивач, а саме зобов`язання Міноборони призначити та виплатити ОСОБА_1 відповідно до ст.ст.16, 16-2 Закону № 2011-ХІІ одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням І групи інвалідності, а відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
У відповідності до п. 4 ч.1 ст.317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині.
Отже, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 480/2668/19 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України  задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 року по справі № 480/2668/19  скасувати.
Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, код ЄДРПОУ 26613125) у виплаті ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), як інваліду І групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Зобов`язати Міністерство оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, код ЄДРПОУ 26613125) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням І групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, відповідно до ст.ст. 16, 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням проведеної ОСОБА_1 виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності. 
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій   	
Повний текст постанови складено  21.01.2020 року