Номер провадження: 22-ц/813/4398/20 
Номер справи місцевого суду: 492/718/17
Головуючий у першій інстанції Крутова О.М.
Доповідач Черевко П. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Черевка П.М.,
суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,
за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
13.06.2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з зазначеним позовом, в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором на загальну суму 43287,75 грн.
Позовні вимоги Банк обґрунтовував тим, що між позивачем та відповідачем 13.04.2007 р. укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого позивач надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 на рік від суми залишку заборгованості за кредитом. 
Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 30.04.2017 р. перед позивачем виникла заборгованість (по кредиту, процентам, пені, комісії і штрафам) у сумі 43287,75 грн. 
Посилаючись на ці обставини, позивач просив задовольнити позов, стягнути заборгованість з відповідача, оскільки останній ухиляється від добровільного погашення боргу. 
Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 26.04.2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції від 26.04.2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 на підставі Заяви і Умов та Правил надання банківських послуг від 13.04.2007 р. був укладений договір про надання банківських послуг, відповідно до якого позивач передав кредит відповідачу у розмірі 250,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 місячних на суму залишку заборгованості за кредитом. 
Згідно з Заявою відповідач погодилась з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та Банком Договір про надання банківських послуг та зобов`язалась дотримуватись Умов та правил надання банківських послуг. Щодо зміни кредитного ліміту, позивач керувався п.3.2 Умов та правил надання банківських послуг, згідно з яким клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг. Згідно з п.5.3 Умов та Правил надання банківських послуг, право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) ПАТ КБ «Приватбанк» залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням Банку і без попереднього повідомлення Клієнта. Відповідно до п.6.5 Умов та Правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно з п.6.6 Умов та Правил надання банківських послуг у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку позичальник зобов`язався виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Відповідно до п.8.6 Умов та Правил надання банківських послуг, при порушенні відповідачем строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених наявним договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язався сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідно до п.9.12 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін. Відповідно до п.5.4 Розділу ІІ Умов та Правил користування платіжною карткою, строк погашення процентів за кредитом здійснюється щомісячно за попередній місяць, строк погашення Кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONTH).
В порушення умов зазначеного кредитного договору відповідач взяті на себе зобов`язання не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем, яка згідно з розрахунком, наданого позивачем, станом на 30.04.2017 р. з урахуванням заборгованості за кредитом, процентами, комісією, штрафами склала загальну суму 43287,75 грн.
За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України.
Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
За правилами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом.
Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до Глави 6 ЦПК України.
Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, відповідно до ст. 76 ЦПК України. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-79 ЦПК України.
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Щодо обчислення строків давності, суд обґрунтовано зазначив.
Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
В силу п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.
Згідно з ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена Законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Згідно зі ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 р. у справі №6-1457цс16.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.
З матеріалів справи, з розрахунку заборгованості, вбачається, що відповідач почала не виконувати свої зобов`язання перед позивачем з червня 2007 року, однак останнє погашення заборгованості за наданим кредитом відбулося у жовтні 2014 року. Крім того, заперечень стосовно розрахунку суми позову відповідач не надала суду, заявою про застосування строків позовної давності фактично визнала позовні вимоги.
Відповідно до п.9.12 Умов та Правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий самий строк.
Відомості про звернення відповідача до позивача із заявою про припинення договору в матеріалах справи відсутні.
В постанові Верховного Суду України від 18.06.2014 р. у справі №6-61цс14 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.02.2014 р., рішення якого є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, суд зазначає, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 06.04.2016 р. у справі №6-2520цс15, від 05.04.2017 р. у справі №6-522цс17.
Суд обґрунтовано дійшов висновку, що оскільки відповідно до п.5.4. Умов та Правил надання банківських послуг сторони встановили наступний порядок погашення суми основної заборгованості щомісячно за попередній місяць, строк погашення Кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONTH), тому строк позовної давності необхідно обчислювати з 18.10.2014 р., а відповідно до вхідного штампу на позовній заяві ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду за захистом своїх порушених прав від 13.06.2017 р., тобто в межах строку позовної давності, встановленої ст.257 ЦК України.
Врахувавши, що на час пред`явлення позову договір продовжував діяти, підстав для відмови в задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності немає. Крім того, судом вірно встановлено, що відповідач продовжувала сплачувати заборгованість за кредитом до 18.10.2014 р., чим переривала строк позовної давності, у зв`язку з чим перебіг позовної давності починався заново.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, на підставі ч.1 ст.1055 ЦК України.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди, відповідно до норм статті 638 ЦК України.
Судом не було встановлено, що позивач надав кредит в розмірі та на умовах, передбачених кредитним договором, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачу був наданий кредит у розмірі 4000,00 грн. Відповідно до Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що бажаний кредитний ліміт складав 250,00 грн. 
До позову в якості доказу позивачем надані Умови та Правила надання банківських послуг, які не підписані відповідачем, тому суд був позбавлений можливості з`ясувати, що саме зазначені Умови та Правила надання банківських послуг мала на увазі відповідач, підписуючи Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 р. у справі №6-2320цс16.
Суд обґрунтовано зазначив, що за даними виписки по рахунку заборгованість по кредитному договору становить 43287,75 грн., однак позивачем не надано доказів, і судом не встановлено, що вказана заборгованість виникла саме по вищезазначеному кредитному договору б/н від 13.04.2007 р.
Також в судовому засіданні не було встановлено, що відповідач 13.04.2007 р. дійсно отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. Суд правильно не взято до уваги посилання позивача, як на обґрунтування позовних вимог, про отримання відповідачем кредитних коштів, що взагалі не підтверджується наданими до суду доказами.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом на загальну суму 43287,75 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального і процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у рішенні суду повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судових засіданнях першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - немає.
Колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в зв`язку з чим, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» – залишити без задоволення.
Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17.01.2020 року. 
                                       
Судді Одеського апеляційного суду                                        П.М. Черевко

А.І. Дрішлюк

                                                                               М.М. Драгомерецький