Ухвала
Іменем України 
12 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 583/3671/17
провадження № 51-1229 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17 січня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року,
встановив:
Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17 січня 2019 року
ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харкова та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2015 року за ч. 2 ст. 15;  ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. ст. 70, 71 КК України до 3 років 1 місяця та 1 дня позбавлення волі, звільненого  21 січня 2017 року по відбуттю строку покарання,
ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано невинуватими у висунутому їм обвинуваченні за  ч. 3 ст. 185 КК України за епізодами від 14 серпня 2017 року,           11 жовтня 2017 року та епізодами від: 28 вересня 2017 року; 03 жовтня 2017 року;     09 жовтня 2017 року та виправдано їх у зв?язку із відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року вирок суду першої інстанції змінено в частині визнання невинуватими ОСОБА_4 та             ОСОБА_5 у висунутому їм обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України за епізодами від 14 серпня  2017 року, 11 жовтня 2017 року та епізодами від: 28 вересня            2017 року; 03 жовтня 2017 року; 09 жовтня 2017 року  за відсутністю складу злочину.
Постановлено вважати обсяг викраденого майна за епізодами від 14 серпня          2017 року, 11 жовтня 2017 року таепізодами від: 28 вересня 2017 року; 03 жовтня 2017 року; 09 жовтня 2017 року, за якими обвинувачені ОСОБА_6 та         ОСОБА_5 виправдані за відсутністю складу злочину, таким, що виключений судом із обсягу обвинувачення.
Виключено із вироку суду зарахування в строк покарання обвинуваченому          ОСОБА_5 строку попереднього ув`язнення з 19 січня 2003 року по 09 червня     2004 року із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону № 838 від 26 листопада 2015 року.
В іншій частині вирок суду щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишено без зміни.
Судові рішення щодо ОСОБА_5 у касаційному порядку не оскаржуються.
 За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні таємного викрадення майна (крадіжці), вчиненій повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаній з проникненням у житло, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку.
У касаційній скарзі засуджений порушує питання про зміну вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, через суворість. При цьому посилається на ту обставину, що  судом першої інстанції не враховано у повній мірі його особу, всі обставини, що пом`якшують покарання а саме: не заперечення ним вини, те, що він на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, страждає на ряд хронічних захворювань, вчинення злочину через збіг сімейних обставин, позитивну характеристику за місцем проживання та відбування покарання, перебування у нього на утриманні матері пенсійного віку, яка потребує догляду та лікування, його працевлаштування. Враховуючи наведене, засуджений просить пом`якшити призначене йому  покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і  процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України, в касаційній скарзі не оспорюється.
Доводи касаційної скарги засудженого про порушення щодо нього загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції, у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як випливає з наданих до суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, виходив з того, що ОСОБА_4 вину визнав частково, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, страждає на ряд хронічних захворювань, вік засудженого, сімейний стан, зокрема те, що він одружений, фактично утримує неповнолітнього сина дружини, не працює, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності, але належних висновків з цього не зробив та повторно, за попередньою змовою групою осіб вчинив умисний, корисливий злочин проти власності, що свідчить про небажання його стати на шлях виправлення.
Крім того, призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та відсутність обставин, передбачених ст. ст. 66, 67 КК України, які пом?якшують або обтяжують покарання, об?єм обвинувачення, розмір майнової шкоди, яка не відшкодована.
Судом також враховано те, що згідно досудової доповіді органу з питань пробації, виправлення ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, тому покарання слід призначати в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, оскільки саме такий вид покарання буде необхідний і достатній для його виправлення та попередження нових злочинів.
В свою чергу, при розгляді апеляційної скарги  засудженого, у якій порушувалось питання про невідповідність призначеного покарання положенням  ст. 65 КК України через наявність ряду пом`якшуючих обставин, суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу засудженого залишив без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України. 
При цьому,  встановлені судами обставини, та дані про особу засудженого за своєю суттю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого діяння або особи винного, а тому не є достатніми для пом`якшення призначеного покарання, в тому числі із застосуванням положень  ст. 69 КК України.
Тому колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17 січня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 грудня             2019 року.
 Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                            ОСОБА_3