Постанова
Іменем України
 
05 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 233/919/16-ц
провадження № 61-43647св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Коротенка Є. В., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі за первісним позовом (позивачі за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Литвиненко Оленою Леонідівною, на постанову апеляційного суду Донецької області від 31 липня 2018 року у складі колегії суддів: Азевича В. Б., Краснощокової Н. С., Тимченко О. О.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
В лютому 2016 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Первісний позов обґрунтований тим, що 31 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір № HAH2GK01270052, за умовами якого ОСОБА_1   отримала кредит у розмірі 92 700 доларів США на термін до 28 травня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та порядку, встановлених кредитним договором. 31 травня 2007 року для забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № HAH2GK01270052. 
 
Банк належним чином виконав своє зобов`язання за договором шляхом надання коштів позичальнику. В зв`язку з невиконанням умов договору належним чином, утворилася заборгованість станом на 08 лютого 2016 року, яка складається з: заборгованостіість за кредитом - 91 352,70 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 37 810,77 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 6 551,56 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 64 264,36 доларів США, у загальному розмірі 199 979,39 доларів США. 
 
Банк просив достроково стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 115 785,41 доларів США, що складається із 
заборгованості за кредитом - 91 352,70 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 24 432,71 доларів США, що в еквіваленті за курсом 25,91 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 лютого 2016 року складає 2 999 999,97 грн;
судові витрати.
 
В жовтні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними договорів та зобов`язання вчинити певні дії
 
Зустрічний позов мотивований порушеннями банком під час укладання кредитного договору із ОСОБА_1 . Закону України «Про захист прав споживачів», рішення Конституційного Суду України у справі №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року щодо поширення норм вказаного закону на кредитні правовідносини.
 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили:
визнати недійсним кредитний договір № HAH2GK01270052 від 31 травня 2007 року, укладений між банком та ОСОБА_1 , 
визнати недійсними, як похідні від основного зобов`язання, договір іпотеки квартири № НАН 2G 101270052 від 31 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 , скасувавши заборону відчуження нерухомого майна, переданої у іпотеку - трикімнатної квартири АДРЕСА_2 ; 
визнати недійсним договір поруки № НАН 2G 101270052 від 31.05.2007 року між Банком та ОСОБА_2 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області в складі судді: Малінова О. С., від 27 квітня 2018 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
 
Зустрічний позов ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними договорів та зобов`язання вчинити дії задоволено повністю.
 
Визнано недійсним кредитний договір № НАН 2G К01270052 від 31 травня 2007 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .
 
Визнано недійсним договір іпотеки квартири № НАН 2G 101270052 від 31 травня 2007 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н. Ю. за реєстровим № 2624.
 
Визнано недійсним договір поруки № НАН 2G К01270052 від 31 травня 2007 року, укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 .
 
Скасовано заборону відчуження нерухомого майна: трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , накладеної приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н. Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 2624.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банком порушені вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки він перед укладанням кредитного договору письмово не повідомив позичальника ОСОБА_1 про кредитні умови. Суд першої інстанції вважав, що представником банку не доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень та позовна давність до вимог про визнання недійсним кредитного договору не пропущена. Визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов`язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника або поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає на таке майно арешт. Суд першої інстанції  вказав, що позбавлений можливості визначити суму, яку належить повернути кредитодавцю, оскільки розрахунок такої суми суду не надано, клопотання про залучення до справи із визначенням процесуального статусу ПАТ «Акцент-Банк», правонаступника за спірним кредитним договором та отримувача платежів у його погашення суду не надходило. Таким чином, на теперішній час також відсутні підстави для накладення арешту на майно ОСОБА_1 , а саме, на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Також підлягають визнанню недійсними договір іпотеки квартири № НАН 2G 101270052 від 31 травня 2007 року, який було нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 2625 та договір поруки № НАН 2G К01270052 від 31 травня 2007 року, оскільки вони є забезпеченням та мають похідний характер від основного зобов`язання.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Донецької області від 31 липня 2018 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки апеляційного суду Донецької області від 02 серпня 2018 року, апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 квітня 2018 року скасовано. 
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними договорів та зобов`язання вчинити дії відмовлено.
 
Позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 31 травня 2007 року № HAH2GK01270052 у розмірі 63 383,89 доларів США, яка складається з заборгованості по кредиту - 32 699,52 доларів США та заборгованості по відсоткам - 30 684,37 доларів США. В іншій частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовлено.
 
У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що невідповідність кредитного договору закону та підстав для визнання його недійсним апеляційним судом не встановлено. Тому вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.
 
При відмові в задоволенні позовних вимог до поручителя апеляційний суд вважав, що банк звернувся до суду з позовом 23 лютого 2016 року. 06 серпня 2015 року банк направляв позичальнику та поручителю повідомлення від 03 серпня 2015 року про дострокове погашення кредитної заборгованості у зв`язку з невиконання позичальником своїх зобов`язань відповідно до умов договору. Останній платіж внесений позичальником 02 липня 2012 року, а наступний термін платежу за договором був визначений до 05 серпня 2012 року (включно), який вона не здійснила, а тому з 06 серпня 2012 року несплачена заборгованість вважається простроченою. Банк звернувся до суду з позовом після спливу з цієї дати 3 років 6 місяців 17 днів та помилково вважав, що позовна давність починає спливати з 29 травня 2027 року.
 
Апеляційний суд вважав, що сума заборгованості частково підлягає стягненню з позичальника. У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявили відповідачі у своїй заяві від 13 січня 2017 року. Враховуючи загальну позовну давність та зміст позовних вимог банку, з ОСОБА_1 слід стягнути загальну суму заборгованості у розмірі 63 383,89 доларів США, яка складається з заборгованості по кредиту - 32 699,52 долара США та заборгованості по відсоткам - 30 684,37 доларів США.
 
Аргументи учасників справи
 
У серпні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подало через засоби поштового зв`язку 30 серпня 2018 року касаційну скаргу, яка підписана представником Литвиненко О. Л., в якій просило скасувати оскаржену постанову апеляційного суду в частині відмови позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі. При цьому посилалося на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що з постановою апеляційного суду в частині незадоволених позовних вимог банк не згодний та вона підлягає скасуванню в цій частині. Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог, суд апеляційної інстанції керувався тим, що позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявили відповідачі у своїй заяві. Повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з умовами договору, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі. Дата погашення кредиту в повному обсязі встановлена договором до 28 травня 2027 року. Банк звернувся до суду з цим позовом у лютому 2016 року, тобто, в межах позовної давності. Стаття 1050 ЦК України передбачає право позикодавця стягнути достроково частину неповернутої позики, тобто частина неповернутого тіла кредиту повертається в повному обсязі. Позивач просив стягнути з відповідачів на його користь солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 115 785,41 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом - 91 352,70 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 24432,71 доларів США та судові витрати. Однак, апеляційний суд ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнув з ОСОБА_1 загальну заборгованість у розмірі 63 383,89 доларів США, яка складається з заборгованості по кредиту - 32 699,52 доларів США та заборгованості по відсоткам 30 684,37 доларів США. В той час, як неповернута сума по тілу кредиту становить 91 352,70 доларів США.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 58 653,18 доларів США. В іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.
 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що 31 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HAH2GK01270052, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 92 700 доларів США на термін до 28 травня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення кредиту повинно відбуватися у сумі і в строки згідно графіку погашення кредиту - Додатку № 1. Відповідно до графіку погашення кредиту здійснюється щомісячними рівними платежами у розмірі 908,32 доларів США.
 
06 серпня 2015 року банк направляв позичальнику повідомлення від 03 серпня 2015 року про дострокове погашення кредитної заборгованості у зв`язку з невиконання позичальником своїх зобов`язань відповідно до умов договору. У повідомлені банк звертав увагу на необхідність погашення простроченої заборгованості протягом 5 календарних днів з дня отримання цього повідомлення.
 
ОСОБА_1 останній платіж внесений 02 липня 2012 року, а наступний термін платежу за договором був визначений до 05 серпня 2012 року (включно), який вона не здійснила.
 
Банк звернувся до суду з позовом 23 лютого 2016 року.
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
 
Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).
 
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що представником ОСОБА_1 долучено до матеріалів справи в суді першої інстанції: копію повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» від 01 листопада 2007 року (а. с. 72, Т. 2) про відступлення ПАТ «Акцент-Банк» права вимоги за кредитним договором № HAH2GK01270052; копію листа ПАТ «Акцент-Банк» від 27 лютого 2009 року (а. с. 73, Т. 2); копію додаткової угоди від 09 листопада 2011 року, укладену між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 , до кредитного договору № HAH2GK01270052 (а. с. 75, Т. 2) з графіком платежів.
 
Апеляційний суд: не дослідив, наявні у матеріалах справи, докази (копію повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» від 01 листопада 2007 року (а. с. 72, Т. 2) про відступлення ПАТ «Акцент-Банк» права вимоги за кредитним договором № HAH2GK01270052; копію листа ПАТ «Акцент-Банк» від 27 лютого 2009 року (а. с. 73, Т. 2); копію додаткової угоди від 09 листопада 2011 року, укладену між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 , до кредитного договору № HAH2GK01270052 (а. с. 75, Т. 2) з графіком платежів; не встановив коли настав строк виконання основного зобов`язання; не перевірив чи має місце пропуск позовної давності по кожному черговому платежу за тілом кредиту. За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 58 653,18 доларів США.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 58 653,18 доларів США ухвалена з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 58 653,18 доларів США скасувати та справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Литвиненко Оленою Леонідівною, , задовольнити частково. 
 
Постанову апеляційного суду Донецької області від 31 липня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 58 653,18 доларів США скасувати.
 
Передати справу № 233/919/16-ц в частині відмови в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 58 653,18 доларів США на новий розгляд до апеляційного суду.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова апеляційного суду Донецької області від 31 липня 2018 року в скасованій частині втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Коротенко
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков