П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/9214/19                               Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Майстренко Н.М.                                                                                  Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   
29 січня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Іваненко Т.В. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
В липні 2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (далі ГУ Держгеокадастру), в якому просив:
-визнати протиправним наказ ГУ Держгеокадастру  від 16.05.2019 №152 про відмову йому у затвердженні проекту землеустрою з відведення земельної ділянки площею 14,1000 га за кадастровим номером 1822083500:01:001:0392 для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області в оренду;
-зобов`язати ГУ Держгеокадастру затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки площею 14,1000 га за кадастровим номером 1822083500:01:001:0392 для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області та надати її в оренду ОСОБА_1 терміном на 7 років;
-встановити судовий контроль за виконанням судового рішення згідно чинного законодавства.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року позов задоволено:
-визнано протиправним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру від 16.05.2019 №152 про відмову йому у затвердженні проекту землеустрою з відведення земельної ділянки площею 14,1000 га за кадастровим номером 1822083500:01:001:0392 для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області в оренду;
-зобов`язано ГУ Держгеокадастру затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки площею 14,1000 га за кадастровим номером 1822083500:01:001:0392 для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області та надати в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку площею 14,1000 га за кадастровим номером 1822083500:01:001:0392 для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області терміном на 7 років.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.
В обгрунтуванні апеляційної скарги  зазначено, що  нормами статті 36 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" передбачено, що позитивний висновок державної експертизи дійсний протягом трьохрічного строку, а отже на дату подання заяви про затвердження проекту землеустрою висновок державної експертизи  втратив чинність.
Також, скаржник просив звернути увагу, що даний висновок стосується погодження технічної документації по визначенню нормативної грошової оцінки земельної ділянки і відношення до проекту не має.
Окрім того, відповідач, пославшись на правову позицію Верховного Суду, висловлену справах №800/592/17 та №286/766/17, вказав, що якщо позивач вважає, що рішення відповідача, вчинене на виконання  рішення суду таким, що порушує його права, то має право звернутись до суду в порядку ст.383 КАС України, а не подавати новий позов. 
04.12.2019 від позивача, через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку із чим просила  відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи,  відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру від 05.12.2014 №6-2586/14-14-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташованої на території Житомирського району, за межами населених пунктів Коднянської сільської ради, орієнтовним     розміром -14,1000 га, за цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства.  
30.12.2015 позивачем отримано висновок державної експертизи землевпорядної документації №315/дгк, який разом із заявою про затвердження проекту землеустрою подано відповідачу, в задоволенні якої відповідачем відмовлено.
За змістом постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 13.12.2016 у справі №806/2440/16 ОСОБА_1 знову звернувся до Головного управління Держзеокадастру із заявою, у якій просив затвердити документацію із землеустрою з правом передачі в оренду терміном на 25 років земельної ділянки площею 14,1000 га для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області.
Однак, відповідач листом №Д-7085/0-4198/6-16 від 25.11.2016 року повідомив позивача, що його заяву відносно затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 14,1000 га в оренду для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області розглянуто. В даному листі відповідач пропонує переглянути вимоги в частині бажаного строку оренди та повторно клопотати до Головного управління із заявою про затвердження даної документації із землеустрою, оскільки строк оренди земельних ділянок сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства не може бути меншим 7 років, посилаючись при цьому на ст.93 ЗК України та ст.19 Закону України "Про оренду землі".
Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 13.12.2016 визнано протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру щодо порушення строків затвердження документації із землеустрою з правом передачі в оренду земельної ділянки площею 50,1796 га для ведення фермерського господарства на території Ставищенської сільської ради Брусилівського району Житомирської області.
В подальшому, позивач неодноразово звертався до відповідача з листами від 26.06.2017 №-8467/0-7152/6-17, від 30.08.2017 №Д-12362/0-10112/6-17, від 04.04.2018 №Д-2439/0-1907/0/22-18, від 07.05.2018 №Д-3449\0-2390/0/22-18, однак Управління знову відмовило у погодженні проекту землеустрою, мотивуючи відмову допущенням недоліків при розробці документації із зазначенням щоразу нових підстав для відмови.
В послідуючому, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11.10.2018 у справі № 0640/3561/18 визнано протиправною відмову ГУ Держгеокадастру від 24.05.2018 №Д-4276/0-2896/0/22-18 у затвердженні проекту землеустрою з відведення земельної ділянки в оренду площею 14,1 га для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 , яка розташована на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області та зобов`язано ГУ Держгеокадастру  повторно розглянути заяву позивача від 10.05.2018 за вх.№Д-4271/0/21-18 про затвердження проекту землеустрою з відведення земельної ділянки в оренду площею 14,1 га для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області, з урахуванням норм Земельного кодексу України та висновків суду.
16.05.2019 відповідачем прийнято наказ №152 про відмову в затвердженні проекту землеустрою з відведення земельної ділянки в оренду площею 14,1 га для ведення фермерського господарства, яка розташована на території  Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області у зв`язку з недотриманням вимог чинного законодавства, а саме-п.6 ст.123 ЗК України.
При цьому в наказі зазначено, що останній прийнято на виконання рішення від 11.10.2018   у справі № 0640/3561/18. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним і скасування оскаржуваного наказу та зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки площею 14,1000 за кадастровим номером 1822083500:01:001:0392 для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області з наданням її в оренду ОСОБА_1 терміном на 7 років.
Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. 
Статтею 124 Конституції України регламентовано, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
Відповідно до  статті 370 КАС України  судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).
Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.
В той же час, закон не забороняє суб`єкту владних повноважень добровільно виконати судове рішення до набрання ним чинності. 
Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що 11.10.2018 Житомирським окружним адміністративним судом прийнято рішення по справі № 0640/3561/18, яким, зокрема зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву  позивача від 10.05.2018 за вх.№Д-4271/0/21-18 про затвердження проекту землеустрою з відведення земельної ділянки в оренду площею 14,1 га для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області, з урахуванням норм Земельного кодексу України та висновків суду.
При цьому, як слідує зі змісту вказаного судового рішення, підставою для первинної відмови в задоволенні заяви від 18.12.2017 зазначено те, що при розробці документації із землеустрою допущено недоліки, які необхідно усунути наступним шляхом: узгодити невідповідність даних у Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14.07.2016 №НВ-1802699162016 з проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме, в додатках до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий план та опис меж земельної ділянки.
Однак, під час розгляду справи № 0640/3561/18 Житомирський окружний адміністративний суд дійшов висновку про протиправність такої відмови, оскільки  у розумінні ч.6 ст.186-1 Земельного кодексу України підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою є невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
Також у вищевказаному рішенні судом зазначено, що фактично відповідач листом від 24.05.2018№Д-4276/0/-2896/0/22-18 повторно відмовив позивачу у затвердженні поданого ним проекту землеустрою із зазначенням інших недоліків, ніж вказані у попередньому листі-відмові від 07.05.2018 №Д-3449/0-2390/0/22-18 та не встановлено строк для усунення недоліків проекту землеустрою.
Водночас, суд прийшов до висновку, що відмовляючи ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, Законом України "Про землеустрій".
Між тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач стверджуючи, що наказ №152 від 16.05.2019 прийнятий на виконання судового рішення від 11.10.2018 по справі №0640/3561/18  розглянув заяву позивача від 18.12.2017 всупереч висновкам, викладеним в даному рішенні та вказав  причини для відмови в задоволенні заяви, не передбачені ч.6 ст.186-1 Земельного кодексу України. Тоді як у рішенні суду від  11.10.2018 вказано,  що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.  
Вищезазначене, на переконання колегії суддів не може свідчити про те, що наказ, який є предметом оскарження по даній справі, винесений на виконання рішення по справі №0640/3561/18.  
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що наказ №152 від 16.05.2019 не може вважатись рішенням, вчиненим суб`єктом владних повноважень на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11.10.2018 у справі № 0640/3561/18. Зазначення в наказі, що останній прийнятий на виконання судового рішення не може свідчити про таке, оскільки наказ винесений всупереч висновку, викладеному у рішенні. 
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого права та повинен вирішувати питання, порушене в цьому позові в порядку ст.383 КАС України.
Стосовно правомірності наказу ГУ Держгеокадастру у Житомирській області №152 від 16.05.2019, колегія суддів вказує на таке:
Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (далі по тексту - ЗК України) та Законом України "Про землеустрій".
Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III (далі - ЗК України) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Положеннями ч. 3 ст. 22 ЗК України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
У відповідності до ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначені статтею 122 Земельного кодексу України.
Згідно з ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідно до ч. 3 ст. 123 ЗК України забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.
Частиною четвертою статті 123 ЗК України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Ч. 6 ст. 123 ЗК України унормовано, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.
За змістом ч.10 ст.123 ЗК України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.
Згідно з ч. 13 ст. 123 ЗК України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Зміна типу акціонерного товариства або перетворення акціонерного товариства в інше господарське товариство не є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою або технічної документації із землеустрою.
Разом з тим, відмовляючи позивачу у затвердженні проекту землеустрою, ГУ Держгеокадастру в Житомирській області правовою підставою такого рішення зазначило обов`язок підтвердити наявність у відповідача повноважень щодо розпоряджень земельною ділянкою, яка передбачається для передачі в оренду. 
В той же час приписи п.6 ст.123 ЗК України  вказують на перелік суб`єктів, які наділені компетенцією на прийняття рішень про затвердження проекту землеустрою, до яких зокрема відноситься відповідач. А отже, останній, будучи носієм державної влади, повинен знати про надання йому законом таких повноважень. Зазначене свідчить про формальність та необгрунтованість чергової відмови в затвердженні проекту землеустрою.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, при первинному зверненні позивача,  відповідачем не був сформульований у повному обсязі перелік зауважень до нього, а кожного наступного разу висувались нові вимоги.
Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що відсутність такої послідовності у діях відповідача зводить нанівець правомірні очікування суб`єкта звернення та не дозволяє належним чином узгоджувати свою поведінку з вимогами Закону, який принаймні не передбачає п`ятирічного строку для вирішення питання отримання у користування земельної ділянки, а тому ситуація, яка склалась у даній справі, не є прийнятною для правової держави, якою визнається Україна. 
Приписи ч. 13 ст. 123 Земельного кодексу України імперативно встановлюють перелік обставин, за яких можливе прийняття рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що логічно передбачає необхідність прийняття позитивного рішення за відсутності таких обставин.
Оскільки у даній справі відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не було зазначено обставин, які виключають прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що відсутні підстави для відмови у задоволенні позову щодо зобов`язання відповідача вчинити ці дії.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині обгрунтованості тверджень позивача, що на момент звернення з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки останнім були виконані усі вимоги ЗК України, що передбачало ухвалення лише позитивного рішення за його зверненням. Сам проект землеустрою пройшов державну експертизу та отримав позитивний висновок.
Судовими рішеннями з цього приводу було підтверджено незаконність відмов відповідача у позитивному вирішенні порушеного питання. 
Крім того, посилання відповідача на сплив строку дії позитивного висновку державної експертизи проекту, до якого призвело зволікання відповідача у належному вирішенні заяви позивача, є сферою його відповідальності, яка не може бути перекладена на позивача, оскільки проект знаходиться у відповідача, що встановлено у судовому засіданні в суді першої інстанції.
На підставі викладеного колегія суддів зазначає, що з урахуванням вищезазначених норм ЗК України та надання позивачем необхідних документів, у відповідача не було правомірних підстав відхиляти заяву щодо затвердження проекту землеустрою з відведення земельної ділянки площею 14,1000 за кадастровим номером 1822083500:01:001:0392 для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області. 
В свою чергу відповідачем не надано належних доказів правомірності оскаржуваного наказу.  
Визначаючись щодо способу захисту порушеного права позивача, обраного судом першої інстанції, колегія суддів виходить із такого.
У відповідності до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
У своєму рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.
Згідно з Рекомендацією №К (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У справі, що розглядається, повноваження щодо затвердження проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови, регламентовано  ЗК України.
Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен ухвалити позитивне рішення. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу- прийняття рішення про надання земельної ділянки у користування. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені відповідачем доводи є такими, що перешкоджають йому ухвалити рішення, передбачене ЗК України безпідставні, оскільки документація із землеустрою була складена інженером-землевпорядником під час дії його кваліфікованого сертифіката, сплив строку чинності землевпорядної документації, зважаючи на судові процеси з приводу спірного питання, які закінчувались констатацією протиправної поведінки та бездіяльності відповідача, є сферою саме його відповідальності, тягар якої не може бути перекладений на позивача.  Фізична ж відсутність самого проекту у відповідача не знайшла свого підтвердження. 
Таким чином, оскільки вказані  відповідачем підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою з відведення земельної ділянки не відповідають імперативним приписам Земельного кодексу України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним і скасування оскаржуваного наказу та зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Житомирській області затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки площею 14,1000 га за кадастровим номером 1822083500:01:001:0392 для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області з наданням її в оренду ОСОБА_1 терміном на 7 років.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
          
Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сторчак В. Ю.    Іваненко Т.В.