ПОСТАНОВА
Іменем України

23 грудня 2019 року 
м. Київ
справа №809/137/16
касаційне провадження №К/9901/6444/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.04.2016 (головуючий суддя - Черепій П.М., судді: Могила А.Б., Григорук О.Б.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.06.2016 (головуючий суддя -   Каралюс В.М., судді: Затолочний В.С., Матковський З.М.) у справі № 809/137/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Івано-Франківський арматурний завод» до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державна фіскальна служба України про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Івано-Франківський арматурний завод» звернулось до адміністративного суду з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, в якому просило визнати протиправним та скасувати наказ від 02.02.2016 № 148 в частині застосування до нього спеціальної санкції - індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності (пункт 38 Додатка до наказу).
Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 15.04.2016 позов задовольнив повністю.
Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 30.06.2016 постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.04.2016 залишив без змін. 
Міністерство економічного розвитку і торгівлі України звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.04.2016, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.06.2016 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 № 959-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статей 2, 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій).
Зокрема, наголошує, що Публічним акціонерним товариством «Івано-Франківський арматурний завод» не усунуто допущені порушення законодавства України та не вжито всіх практичних заходів, що гарантують виконання Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 № 959-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та/або пов`язаних із ним законів України, а тому підстави для скасування дії спеціальної санкції відсутні. 
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02.02.2016 на підставі подання Державної фіскальної служби України від 13.01.2016 № 270/5/99-99-22-05-02-16 Міністерством економічного розвитку і торгівлі України прийнято наказ № 148 «Про застосування спеціальної санкції - індивідуального режиму ліцензування зовнішньоекономічної діяльності - до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності», зокрема до Публічного акціонерного товариства «Івано-Франківський арматурний завод».
Підставою для внесення подання Державною фіскальною службою України слугували акт від 21.10.2015 № 4021/09-15-22-05-01/00218271 про результати позапланової виїзної документальної перевірки дотримання вимог валютного законодавства України при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності та оподаткування у сфері зовнішньоекономічної діяльності Публічним акціонерним товариством «Івано-Франківський арматурний завод» за період з 01.10.2014 по 31.08.2015, а також податкове повідомлення-рішення від 06.11.2015 № 0003762205, згідно з яким позивачу за порушення статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 № 185/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) збільшено суму грошового зобов`язання з пені за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності в розмірі 458710,05 грн.
Задовольняючи позов повністю, суди дійшли висновку про те, що направлене відповідачу подання Державної фіскальної служби України не містило достатніх даних для обґрунтованого висновку про вчинення позивачем правопорушення у сфері господарювання, що підтверджується постановою Івано-Франківського міського суду від 22.01.2016 у справі № 344/16849/15-п та тим, що Публічним акціонерним товариством «Івано-Франківський арматурний завод» оскаржено податкове повідомлення-рішення від 06.11.2015 № 0003762205 в судовому порядку.
Відповідно до частин першої, другої статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 № 959-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за порушення цього або пов`язаних з ним законів України до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності або іноземних суб`єктів господарської діяльності можуть бути застосовані такі спеціальні санкції як, зокрема, тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності у випадках порушення цього Закону або пов`язаних з ним законів України, проведення дій, які можуть зашкодити інтересам національної економічної безпеки.
Санкції, зазначені у цій статті, застосовуються центральним органом виконавчої влади з питань економічної політики за поданням органів доходів і зборів та контрольно-ревізійної служб, правоохоронних органів, органів Антимонопольного комітету України, національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, та Національного банку України або за рішенням суду. Санкції, зазначені у цій статті, можуть бути застосовані до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності або іноземних суб`єктів господарської діяльності протягом трьох років з дня виявлення порушення законодавства.
Згідно з пунктами 1.1, 1.2 Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», затвердженого наказом Міністерства економіки України від 17.04.2000 № 52, спеціальні санкції - це індивідуальний режим ліцензування або тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності - застосовуються Міністерством економічного розвитку і торгівлі України до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності за поданням органів державної податкової та контрольно-ревізійної служб, митних, правоохоронних органів, органів Антимонопольного комітету України, спеціально уповноваженого органу виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг та Національного банку України або за рішенням суду.
Санкції застосовуються Міністерством економічного розвитку і торгівлі України до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності, що порушили Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та пов`язані з ним закони України, зокрема в разі порушення суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності валютного, митного, податкового, іншого законодавства, що встановлює певні заборони, обмеження або порядок здійснення зовнішньоекономічних операцій, та в разі проведення ними дій, які можуть зашкодити інтересам національної економічної безпеки.
Пунктом 4.8 цього Положення встановлено, що про застосування санкцій, передбачених статтею 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», видається наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, у якому вказуються норми чинного законодавства, які було порушено, матеріали, на підставі яких видано наказ, реквізити суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності, до яких застосовані санкції, та вид санкції, дата, з якої санкція починає діяти.
Відповідно до пункту 2.3 Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», затвердженого наказом Міністерства економіки України від 17.04.2000 № 52, індивідуальний режим ліцензування діє до моменту усунення порушень законодавства України або застосування практичних заходів, що гарантують виконання Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та/або пов`язаних з ним законів України, і скасовується Міністерством економічного розвитку і торгівлі України.
При цьому пунктом 4.15 цього Положення передбачено, що у разі усунення порушень законодавства України або застосування практичних заходів, що гарантують виконання Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та/або пов`язаних з ним законів України, і приведення своєї зовнішньоекономічної діяльності у відповідність із законами України або надання достатніх доказів неможливості (безперспективності) застосування практичних заходів, що гарантують виконання зазначеного Закону, суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності та іноземні суб`єкти господарської діяльності, до яких застосовано санкції, мають право подавати до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України відповідні матеріали та виходити з клопотанням про скасування (зміна виду, тимчасове зупинення) дії санкцій. 
Клопотання повинно містити такі документи: лист-звернення з викладенням причин, що призвели до порушення, та про вжиті заходи щодо приведення своєї діяльності у відповідність із нормами законодавства України; оригінали або завірені в установленому порядку копії матеріалів (довідки) від державних органів, що здійснюють контроль за зовнішньоекономічною діяльністю чи валютний контроль, та/або агентів валютного контролю, які засвідчують вжиті суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності практичні заходи щодо приведення своєї діяльності у відповідність із нормами законодавства України. 
Загальний термін розгляду цих клопотань не повинен перевищувати тридцяти календарних днів. 
З метою уточнення інформації Міністерство економічного розвитку і торгівлі України може звертатися до державних органів, що здійснюють контроль у сфері зовнішньоекономічної діяльності, валютний контроль, та агентів валютного контролю із запитами про одержання додаткових матеріалів (інформації) щодо діяльності суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності, які звернулися до нього з клопотанням про скасування (зміна виду, тимчасове зупинення) дії санкції (пункт 4.16 Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», затвердженого наказом Міністерства економіки України від 17.04.2000 № 52).
Згідно з пунктом 4.17 зазначеного Положення дія санкцій скасовується Міністерством економічного розвитку і торгівлі України в разі усунення суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності порушень законодавства України або застосування практичних заходів, що гарантують виконання Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та/або пов`язаних з ним законів України, і приведення своєї зовнішньоекономічної діяльності у відповідність до законів України або надання достатніх доказів неможливості (безперспективності) застосування практичних заходів, що гарантують виконання Закону, а також якщо в Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України відсутні матеріали щодо порушення цим суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності валютного, митного, податкового, іншого законодавства, яке встановлює певні заборони, обмеження або порядок здійснення зовнішньоекономічних операцій, та матеріали щодо проведених ним дій, що можуть зашкодити інтересам національної економічної безпеки.
Отже, підставою для прийняття Міністерством економічного розвитку і торгівлі України наказу про застосування до суб`єкта зовнішньоекономічної діяльності санкцій, передбачених частиною першою статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 № 959-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), є порушення таким суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності цього Закону та/або пов`язаних із ним законів, зокрема Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 № 185/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
При цьому Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991                 № 959-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) надає право органам доходів і зборів та іншим уповноваженим органам щодо внесення подання про застосування спеціальної санкції у разі виявлення порушень, зокрема валютного законодавства, суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності та не передбачає долучення до такого подання будь-яких підтверджуючих документів, а також не ставить можливість внесення такого подання в залежність від скарження відповідного податкового повідомлення-рішення або набуття суми грошового зобов`язання, збільшеної за ним, статусу узгодженої.   
В свою чергу, усунення порушень законодавства України або застосування практичних заходів, що гарантують виконання Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 № 959-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та/або пов`язаних із ним законів України, і приведення своєї зовнішньоекономічної діяльності у відповідність із законами України або надання достатніх доказів неможливості (безперспективності) застосування практичних заходів, що гарантують виконання зазначеного Закону, є підставою для скасування дії застосованої санкції.
Вимоги частин четвертої та п`ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях), які кореспондують правилам частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15.12.2017), зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
Предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення.
Утім, в порушення наведених процесуальних приписів суди попередніх інстанцій не перевірили обставини щодо звернення позивача до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з відповідним клопотанням про скасування дії спеціальної санкції; долучення ним до цього клопотання документів, передбачених пунктом 4.15 Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», затвердженого наказом Міністерства економіки України від 17.04.2000 № 52; наявність об`єктивних підстав для скасування оспорюваної спеціальної санкції.  
При цьому суд не може визнати обґрунтованим посилання попередніх судових інстанцій як на підставу для задоволення позову на постанову Івано-Франківського міського суду від 22.01.2016 у справі № 344/16849/15-п, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою             статті 162-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відносно заступника голови правління Публічного акціонерного товариства «Івано-Франківський арматурний завод» ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Так, відповідно до частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.
Диспозиція наведеної правової норми прямо вказує на те, що постанова суду у справі про адміністративний проступок є обов`язковою для суду, який розглядає справу.
Разом з тим, вказане положення встановлює межі обов`язковості зазначеного різновиду судових рішень для адміністративного суду, що розглядає конкретну адміністративну справу.
Така обов`язковість поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої прийнято відповідну постанову.
Отже, обов`язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені в постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об`єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.
Водночас статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Відтак не можна вважати обов`язковими обставини щодо діяння фізичної особи, встановлені під час розгляду справи про її адміністративний проступок, при оцінці правомірності поведінки юридичної особи, працівником (представником) якої є ця фізична особа, якщо йдеться про відповідальність за порушення юридичною особою законодавства, дотримання якого контролюється органами доходів і зборів.
За правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Таким чином, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а          справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суд на підставі встановлених ним обставин та досліджених доказів, з урахуванням принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, повинен дійти висновку про обґрунтованість/безпідставність заявлених позовних вимог з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України задовольнити частково.
Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.04.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.06.2016 у справі              № 809/137/16 скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                              Т.М. Шипуліна

                                                                                                    Л.І. Бившева
                                                                                                    
                                                                                                                В.В. Хохуляк