Ухвала
Іменем України
 
16 січня 2020 року
м. Київ       
Справа № 367/8508/18
Провадження № 51-205ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого          ОСОБА_1 ,
суддів:                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 13 травня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним за ч. 3 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що 08 липня 2018 року, близько 15 год 30 хв, керуючи автомобілем «VolkswagenGolf», реєстраційний номер  Республіки Литва  НОМЕР_1 , допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 б), 10.1, 16.13 Правил дорожнього руху України під час руху на 33 км + 500 м автодороги сполученням «Київ-Ковель», в межах населеного пункту смт Ворзель Київської області, у смузі руху в напрямку м. Ковель, проявив злочинну самовпевненість, не стежив за дорожньою обстановкою, своєчасно не відреагував на її зміну, маючи намір здійснити поворот ліворуч для заїзду до бази відпочинку «Дачі», не переконавшись у безпечності свого маневру, різко змінив напрямок руху керованого ним автомобіля ліворуч та виїхав на смугу зустрічного руху в напрямку м. Київ, де допустив зіткнення з автомобілем «Suzuki Swift», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який рухався в зустрічному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від отриманих тілесних ушкоджень померли, а потерпіла ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Ірпінського міського суду Київської області від 13 травня 2019 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , що діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Вимогу мотивовано неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Вважає, що доводи його апеляційної скарги щодо наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, які дають підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК України, судом не перевірено, чим порушено вимоги ст. 419 КПК України.   
Суд, перевіривши касаційну скаргу та долучену до неї копію судового рішення, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість та кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 3 ст.286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги захисника про неправильність застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, є необґрунтованими з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Як убачається з оскаржуваної ухвали, при призначенні покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких, особу засудженого, який до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, обставини, які пом`якшують покарання, – щире каяття, добровільне відшкодування потерпілим заподіяної злочином шкоди, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання. З урахуванням наведеного, місцевим судом призначено покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 286 КК України.   
З таким висновком суду першої інстанції погодився і апеляційний суд, зазначивши, що засудженому призначено покарання з дотриманням ст. ст. 50, 65 КК України, оскільки суд в повній мірі врахував дані про особу винного і обставини вчиненого правопорушення. 
Разом з цим, постановляючи рішення про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України і звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, апеляційним судом зазначено щодо тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його наслідків, оскільки внаслідок грубого порушення вимог Правил дорожнього руху України загинуло дві особи – потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а потерпіла ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Враховуючи наведене, апеляційним судом вказано й на те, що наявність висновку органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_5 без позбавлення або обмеження волі не може бути достатньою підставою для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі.   
Таким чином, суд апеляційної інстанції, враховуючи обставини даного кримінального провадження, дійшов висновку, що доводи захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість у зв`язку із залишенням без належної оцінки доводів його апеляційної скарги щодо можливості застосування положень статті 75 КК України є необґрунтованими, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни чи скасування судового рішення, касаційним судом не встановлено. 
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Усі наведені захисником в апеляції доводи, належним чином перевірені, на них надані змістовні відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника та вважає, що у відкритті провадження, на підставі 
п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року щодо останнього.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                  ОСОБА_3