КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
21 січня 2020 року
м. Київ
справа № 753/9418/18
провадження № 22-ц/824/2404/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Голуб С.А., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання -  Осінчук Н.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Київ від 20 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , діючої у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - 
                                                В С Т А Н О В И В:
У травні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , діючої у своїх інтересах та у інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації  про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він на праві власності одноособово володіє квартирою АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2009 року, зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 21 грудня 2009 року за реєстраційним № 15174 в книзі 510-180. 
Зазначає, що він як власник квартири надав згоду на реєстрацію та проживання відповідачці ОСОБА_2 , на той час, як дружині, шлюб з якою укладено 13 серпня 2010 року та розірвано 17 лютого 2012 року, та його малолітній дочці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому відповідачка з дочкою в 2013 році, забравши всі свої речі, виїхали у добровільному порядку з квартири, проте залишаються зареєстрованими й не вживають заходів для зняття з реєстраційного обліку, при цьому житлово-комунальні послуги не сплачують, внаслідок чого він вимушений сплачувати за них як зареєстрованих осіб житлово-комунальні послуги, що впливає на його бюджет. Вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Київ від  20 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , діючої у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено.
Не погоджуючись із указаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а отже є таким, що підлягає скасуванню.
Указує, що ОСОБА_3 народилася не в шлюбі укладеному між позивачем та відповідачем, вона не є біологічною дочкою позивача та не є членом сім`ї останнього.
Зазначає, що його колишня дружина та її донька не є членами його сім`ї  у розумінні частини 2 статті 64 ЖК України та частини 3 статті 64 ЖЗК України та не проживають у спірній квартирі вже більше шести років.
Відповідач ОСОБА_2 та третя особа Центр надання адміністративних послуг Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні ОСОБА_4 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 підтримала доводи викладені у апеляційній скарзі, просила апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 та представник третьої особи Центру надання адміністративних послуг Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явились.
З матеріалів справи убачається, що єдиним відомим позивачу та суду першої інстанції  місцем реєстрації ОСОБА_2 та іі  малолітньої дочки ОСОБА_3 є: АДРЕСА_2 , що підтверджується наявним у матеріалах справи реєстраційним посвідченням НОМЕР_1 від 21 грудня 2009 року та довідками з електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Інформація щодо наявності іншої адреси місця проживання чи реєстрації указаних осіб не встановлена, оскільки кореспонденція, яка надсилалася на відповідну адресу, поверталася до суду із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».
Судом було зроблено оголошення на сайті Судової влади про виклик   ОСОБА_2 , діючої у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 до суду та повідомлено про розгляд справи.
Отже відповідач є такою, що повідомлена належним чином про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомляла.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2009 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .
У період з 13 серпня 2010 року по 17 люте 2012 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 
26 червня 2009 року за згодою позивача у спірну квартиру як дружина позивача із малолітньою дочкою вселилася ОСОБА_2 .
Рішенням Дарницького районного суду від 20 березня 2014 року було виключено відомості про ОСОБА_1 як батька ОСОБА_3 із актового запису №1302 від 23 липня 2009 року про народження дитини, зробленого Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.
За статтею 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначив, що ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3   хоч і зареєстровані у спірній квартирі, але не проживають у ній з 2013 року, тобто понад один рік без поважних причин, що на його думку є підставою для визнання указаних осіб такими, що втратили право на користування указаною квартирою. 
Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
На підтвердження обставини щодо непроживання відповідачів у належній позивачеві квартирі більше, аніж півроку позивач надав докази, а саме: акт від 10 червня 2017 року, підписаний мешканцями будинку ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та акт від 13 травня 2018 року, підписаний тими ж особами.
Докази, які свідчать, що ОСОБА_2 оспорювала факт своєї відсутності та відсутності малолітньої ОСОБА_3 у спірному будинку та мотивувала поважність причин такої відсутності, судом не встановлено. При вирішенні цього спору судом також враховано наступне.
Частиною другою статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
ОСОБА_1 , відповідно до рішення Дарницького районного суду міста Київ від 20 березня 2014 року не є батьком ОСОБА_3 . Також матеріали справи не містять доказів, оскарження указаного рішення.
Враховуючи, що ОСОБА_1 , який є власником квартири АДРЕСА_1 не є батьком малолітньої ОСОБА_3 , що зареєстрована, але не проживає в указаній квартирі, остання, не підпадає під дію статті 29 ЦК України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , діючої у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Згідно з положеннями частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної  інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та задоволенням позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннямпідлягає стягненню на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати сплачені позивачем при поданні позову у сумі 704,80 грн та апеляційної скарги у сумі 1057, 20 грн, що становить загальну суму 1762,00 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
                                                 П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Дарницького районного суду міста Київ від 20 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1762, 00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Головуючий 	Т.О. Писана    	
Судді    	С.А. Голуб	
 	С.О.Журба