Справа № 0907/2-6345/2011 
Провадження № 22-ц/4808/1525/19 
Головуючий у 1 інстанції Барашков В. В. 
Суддя-доповідач Матківський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого  Матківського Р.Й.
суддів   Бойчука І.В., Горейко М.Д.,
секретаря   Петріва Д. Б
з участю   представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 липня 2013 року, ухвалене суддею Барашковим В.В.,
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У липні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра», банк) звернулося із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 220 000 доларів США зі строком повернення до 15 серпня 2022 року та зі сплатою відсотків з розрахунку 14,5 % річних.
17 серпня 2007 року банком було укладено договір поруки з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для забезпечення виконання кредитних зобов`язань.
На 06 червня 2011 року позичальник допустив заборгованість у розмірі 2 775 406,39 гривень: з яких 216 070,64 доларів США (1 722 839,25 грн) - тіло кредиту; 96 760,03 доларів США (771 516,10 грн) - проценти; 5 498,74 доларів США (43 844,20 грн) - штраф згідно пункту 9.2; 29 749,40 доларів США (237 206,84 грн) - пеня за порушення строку сплати ануїтентного платежу.
Банк, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у сумі 2 775 406,39 гривень.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 липня 2013 року позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ПАТ «КБ «Надра» 2 775 406,39 гривень заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог ПАТ «Комерційний банк «Надра» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не сплачував вчасно кредит та проценти за кредитом протягом строку дії кредитного договору №9473/MK від 17 серпня 2007 року, у зв`язку із чим на 06 червня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 2 775 406,39 гривень. Тому, на підставі статей 526, 527, 530, 552, 553, 1054 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), зазначена заборгованість підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ПАТ «КБ «Надра».
При відмові у задоволенні позовних вимог ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4 суд першої інстанції зазначив, що у пункті 1.1. договору поруки від 17 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та банком передбачено, що ОСОБА_4 поручається перед позивачем за належне виконання протягом 6 місяців з дня підписання спірного кредитного договору ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов`язань. Тому суд першої інстанції зробив висновок, що порука ОСОБА_4 була припинена на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
ПАТ «Комерційний банк «Надра» оскаржило в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» відхилено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 липня 2013 року залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у пункті 1.1. договору поруки, укладеного 17 серпня 2007 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_4 , поручитель поручився перед кредитором за належне виконання протягом 6 місяців з дня підписання кредитного договору ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, що виникають з кредитного договору і згідно з графіком повернення кредиту. Позичальник порушив умови кредитного договору уже з вересня 2007 року, при цьому, банк з дня підписання позичальником кредитного договору по день звернення з позовом до суду - 02 квітня 2013 року не представив жодного доказу про повідомлення ОСОБА_4 як поручителя, про зазначений факт та не пред`явив жодної вимоги про виконання зобов`язань за договором кредиту. Суд апеляційної інстанції зазначив, що у банку виникло право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з вересня 2007 року, протягом наступних шести місяців, проте таку вимогу до поручителя банк пред`явив лише 02 квітня 2013 року, тобто вже після спливу встановленого шестимісячного строку, тому порука ОСОБА_4 була припинена на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). У зв`язку із цим апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог про стягнення із ОСОБА_4 разом із боржником та іншим поручителем заборгованості за кредитним договором.
Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року касаційну скаргу ПАТ «Комерційний банк «Надра» відхилено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року залишено без змін.
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновки судів про відмову у задоволенні вимог до поручителя ОСОБА_4 , у зв`язку із тим, що таку вимогу заявлено банком поза межами строку, визначено пунктом 1.1 договору поруки від 17 серпня 2007 року, є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства, правильно визначено характер спірних правовідносин та застосовано положення норм матеріального права і доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
На вказане рішення суду першої інстанції ОСОБА_3   подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на  неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати частині задоволення позовних вимог до неї як поручителя  та ухвалити нове, яким у позові в цій частині відмовити.
Апелянт зазначає, що оскільки кредитним договором встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
У спірному договорі поруки від 17.08.2007 року не встановлено строк, після закінчення якого порука припиняється, тому відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Як встановлено судом, строк виконання основного зобов`язання настав у квітні 2010 року, тобто у строк, коли позичальник мав здійснити черговий ануїтетний платіж, спрямований на погашення кредиту та відсотків за його користування.
Враховуючи те, що останній платіж проведено 31.03.2010 року, а з позовом до суду банк звернувся 05.07.2011 року, апелянт вважає, що позивач-кредитор пропустив строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_3 .
Короткий зміст ухвали апеляційного суду
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 липня 2013 року залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що сторони погодили кінцевий термін повернення основного зобов`язання - 15 серпня 2022 року, на момент розгляду справи, строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором не настав і доказів про направлення письмової вимоги щодо виконання зобов`язання поручителем, як підстави для виконання зобов`язання, банком не надано. При цьому 05 липня 2011 року банк звернувся з позовом до поручителя, у тому числі й з достроковою вимогою щодо повернення всієї суми кредитних коштів, яку необхідно розцінювати як вимогу до сплати зобов`язання поручителем. За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог банку.
Короткий зміст постанови касаційного суду
Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції не врахував, що кредитним договором передбачено виконання шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), у зв`язку з чим не з`ясував, чи припинилась порука ОСОБА_3 за окремими платежами відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14. З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Представник позивача, відповідач ОСОБА_3 у засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.
Фактичні обставини, встановлені судом
Судом встановлено, що 17 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 473/МК, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 220 000 доларів США з відсотковою ставкою 14,05 % річних та з кінцевим терміном повернення до 15 серпня 2022 року. Цілі кредитування - придбання комерційної нерухомості.
17 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, що виникають з кредитного договору № 473/МК від 17 серпня 2007 року, у тому числі - повернути до 15 серпня 2022 року кредит у сумі 220 000 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 14,5 % річних, сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором, сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеня).
У договорі поруки від 17 серпня 2007 року, укладеному між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 , сторони обумовили, що:
поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язань, вказаних у пункту 1.1 цього договору повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо (пункт 1.2);
відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язань, так і при невиконанні позичальником зобов`язань в цілому. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань у повному об`ємі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами (пункти 1.3; 1.4);
цей договір вступає в силу з моменту його належного оформлення сторонами. Дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням своїх зобов`язань, згідно з умовами цього договору (пункти 5.2; 5.3).
У зв`язку з невиконанням позичальником кредитних зобов`язань на 06 червня 2011 року за кредитним договором № 473/МК від 17 серпня 2007 року утворилась заборгованість у розмірі 348 078,81 доларів США, що еквівалентно 2 775 406,39 грн, з яких 216 070,64 доларів США (1 722 839,25 грн) - тіло кредиту; 96 760,03 доларів США (771 516,10 грн) - проценти; 5 498,74 доларів США (43 844,20 грн) - штраф згідно пункту 9.2; 29 749,40 доларів США (237 206,84 грн) - пеня за порушення строку сплати ануїтентного платежу.
Оскаржене рішення суду першої інстанції позичальником ОСОБА_1 не оскаржувалось.
Позиція суду апеляційної інстанції
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника відповідача ОСОБА_1 , яка доводи апеляційної скарги підтримала, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судове рішення оскаржується лише в частині задоволення позову до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України, законність ухваленого в іншій частині судового рішення колегією суддів не перевіряється.
Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в оскарженій частині зазначеним вимогам не відповідає.
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що «умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням».
У пункті 5.3. договору поруки від 17 серпня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_3 , сторони обумовили, що «дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконання поручителем своїх зобов`язань, згідно з умовами цього договору» (т.1, а.с.16).
Таким чином, строк поруки у договорі поруки від 17 серпня 2008 року не встановлений.
Згідно додатку № 1 до кредитного договору № 473/МК від 17 серпня 2007 року графік повернення кредиту та сплати відсотків щомісячна сума до сплати у визначену дату кожного місяця становить 3 034 доларів США, крім останнього платежу у розмірі 3327,82 доларів США (т.1, а.с.11-14).
Згідно розрахунку заборгованості прострочення сплати чергових платежів за кредитним договором почалося у вересні 2007 року, останній платіж за кредитним договором здійснено 31.03.2010 р. (т.1, а.с.27-30). Із цим позовом ПАТ «КБ «Надра» звернулося до поручителя ОСОБА_3 у червні 2011 року (т.1, а.с.2).
У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Визначаючи розмір зобов`язань за кредитним договором № 473/МК від 17 серпня 2007 року, щодо яких порука ОСОБА_3 не принилась, суд апеляційної інстанції, виходить із такого.
Встановлено, що позов про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої на 06.06.2011 р., пред`явлено до суду 05.07.2011 р., тому, враховуючи вищевказані правові висновки, порука ОСОБА_3 є припиненою щодо щомісячних платежів (в тому числі тіла кредиту, процентів за користування кредитом, пені), які знаходяться поза межами 6-місячного строку до вказаної дати, тобто до січня 2011 року. При цьому порука ОСОБА_3 не припинилась до щомісячних платежів, які повинні були бути сплачені згідно кредитного договору з січня 2011 року (включно) до кінця дії кредитного договору згідно графіку повернення кредиту (т.1, а.с.11-14). 
Із графіку повернення кредиту встановлено, що залишок тіла кредиту на січень 2011 року, щодо якого порука ОСОБА_3 не припинилась, становив 202557,97 доларів США (що по курсу НБУ на 11.06.2011 р. (7,9735 гривень за 1 долар США, надалі всюди застосовується саме цей курс) становить 1615095,97 гривень. 
Що стосується розміру щомісячних процентів за користування кредитом, щодо яких порука ОСОБА_3 не припинилась.
Банк має право на одержання з поручителя процентів згідно графіку повернення кредиту за період з січня 2011 року і до 06.06.2011 року - настання строку виконання зобов`язання внаслідок звернення до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Після 06.06.2011 року банк не має права на одержання з позичальника відсотків за користування кредитом, у розмірі передбаченому кредитним договором, оскільки таким є правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.
Отже, встановлено, що згідно розрахунку заборгованості (т.1, а.с.27-30) з січня 2011 року і до 06.06.2011 року розмір щомісячної сплати процентів становить 13576,42 доларів США (108251,58 гривень).
Що стосується пені за період з січня 2011 року і до 06.06.2011 року її розмір згідно розрахунку заборгованості (т.1, а.с.27-30) становить 6780,27 доларів США (54062,48 гривень).
Щодо вимог банку про стягнення штрафу, нарахованого згідно пункту 9.2 кредитного договору, у розмірі 5 498,74 доларів США (43 844,20 грн), колегія суддів, враховує наступне.
Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.
Таким чином, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що у цій справі штраф не підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача.
Отже, з ОСОБА_3 необхідно стягнути в солідарному порядку як поручителя за договором поруки від 17 серпня 2007 року у межах зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №473/МК від 17 серпня 2007 року у розмірі  2 775 406 гривень 39 копійок, нараховану на 06.06.2011 р., на користь ПАТ КБ «Надра» у розмірі 1 777 410 гривень, що складається із: 1615095,97 гривень заборгованості за тілом кредиту, 108251,58 гривень заборгованості по процентах, 54062,48 гривень пені. Таким чином, поручитель ОСОБА_3 відповідає солідарно із ОСОБА_1 тільки в частині щомісячних зобов`язань, щодо яких порука не припинилась.
Однак суд першої інстанції не врахував, що кредитним договором передбачено виконання шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про солідарне стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 775 406,39 гривень.
З таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 необхідно змінити.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 липня 2013 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №473/МК від 17 серпня 2007 року у розмірі          2 775 406 гривень 39 копійок змінити.
Стягнути з ОСОБА_3 (і.п.н. НОМЕР_1 ) у солідарному порядку як поручителя за договором поруки від 17 серпня 2007 року у межах зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №473/МК від 17 серпня 2007 року у розмірі  2 775 406 гривень 39 копійок, нараховану на 06.06.2011 р., на користь ПАТ КБ «Надра» у розмірі 1 777 410 гривень, що складається із: 1615095,97 гривень заборгованості за тілом кредиту, 108251,58 гривень заборгованості по процентах, 54062,48 гривень пені.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 січня 2020 року.

Головуючий:       Р.Й. Матківський
Судді         І.В. Бойчук
          М.Д. Горейко