КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                        
Справа № 757/15107/19-ц                                                                   Головуючий у 1-й інст. - Ільєва Т.Г.
Апеляційне провадження 22-ц/824/2800/2020                                                      Доповідач - Рубан С.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
        15 січня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Ільєвої Т.Г. у справі за позовом  ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби України, третя особа: заступник Міністра юстиції України, про відшкодування шкоди,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У лютому 2019 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до Держави в особі Державної казначейської служби України, третя особа: заступник Міністра юстиції України, про відшкодування шкоди.
Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_2 , у зв`язку з чим ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прийняв спадщину.
У 2011 році позивач звернувся із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини і про оформлення права власності на успадковане нерухоме майно. Однак, нотаріальна контора декілька разів відмовляла у видачі свідоцтва на нерухоме майно. Перший раз - за відсутності оригіналу свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 , потім у зв`язку з тим, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не здійснила державну реєстрацію нерухомого майна, яка стала обов`язковою саме в рік її смерті (у 2011 році).
Не дочекавшись оформлення спадщини нотаріусом, позивач у 2016 році звернувся до суду за визнанням права власності в порядку спадкування за законом, однак по незалежним від позивача причинам, суд не розглянув справу у встановлений законом строк.
Позивач зазначає, що оскільки суд не розглянув справу у встановлений законом строк, а нотаріус повідомив про появу можливості реєстрації нерухомого майна за померлою особою, позивач у 2017 році повторно звернувся до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право власності на спадщину.
З 2017 по 2018 рік  нотаріус (позивач не конкретизує особу) не оформив позивачу свідоцтво про право власності на успадковане нерухоме майно.
Позивач вказує, що він в черговий раз звернувся до нотаріуса щодо оформлення свідоцтва про спадщину, однак нотаріус другої Запорізької державної нотаріальної контори після семи років бездіяльності, 27.06.2018 року офіційно відмовила здійснити оформлення спадщини, пославшись на положення Інструкції.
ОСОБА_1 не погодився з рішенням нотаріуса та 27.06.2018 року оскаржив його рішення до Міністерства юстиції України. Однак за результатами розгляду скарги позивача заступник Міністра юстиції відмовила по суті звернення, пославшись на положення Інструкції.
Позивач вважає, що заступник Міністра юстиції України ігнорує його права, скаргу на дії нотаріуса розглянула формально та не надала на скаргу обґрунтованої відповіді, тому просить суд стягнути на його користь 55 000, 00 грн. відшкодування шкоди, завданої рішенням уповноваженої особи Міністерства юстиції України.
         Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.        
         Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з держави на його користь 55 000 грн. відшкодування нематеріальної шкоди, завданої бездіяльністю Міністра юстиції України.
         Посилається на те, що суд не надав правової оцінки обставинам, які перешкоджають позивачу оформити спадщину - надана заступником Міністра відповідь є обгрунтованою, або ні, та дійшов помилкового висновку про те, що не підтверджується факт порушення прав позивача. Судом не взято до уваги практику Європейського суду з прав людини, якою визнана презумпція моральної шкоди. 
         Зазначає, що суду належить встановити нові обставини:
         Чи проігнорував заступник Міністра відсутність заяви до нотаріуса від заінтересованої особи (згідно п. 3 Інструкції зупинення оформлення спадщини можливе за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду);
         Чи проігнорував заступник Міністра відсутність повідомлення від суду (згідно п. 3 Інструкції зупинення оформлення спадщини можливе на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа);
         Чи проігнорував заступник Міністра відсутність іншої заінтересованої особи (згідно п. 3 Інструкції зупинення оформлення спадщини можливе на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа).
         Відповідач та третя особа відзиву на апеляційну скаргу до суду не подали.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи. 
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено належними доказами факт завдання йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю уповноваженої особи Міністерства юстиції України. Крім того, відсутні докази, що  підтверджують  факт порушення прав позивача, завдання йому моральних страждань внаслідок надання відповіді заступником Міністра з питань державної реєстрації ОСОБА_4 та наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заступника Міністра з питань державної реєстрації ОСОБА_4 у вигляді надання відповіді на звернення позивача. 
         Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно листа Завідувача державної нотаріальної контори Білик О.В. №6209/02-14 від 18 листопада 2011 року вбачається, що Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою на підставі заяви, яка надійшла від ОСОБА_1 03 серпня 2011 року заведена спадкова справа №343 за 2011 рік після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 . Станом на 19 листопада 2011 року інші спадкоємці до Другої Запорізької державної нотаріальної контори не зверталися. Заява про прийняття спадщини за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 подана у встановлений законом термін. До складу спадкового майна входить: грошові вклади, що зберігаються в ВАТ «Державний ощадний банк України» м. Запоріжжя, акції ВАТ «Запоріжтрансформатор», дивіденди ВАТ «Запоріжтрансформатор», недоотримана пенсія та частина житлового  будинку АДРЕСА_1 (а.с.13).
 
З постанови Державного нотаріуса Другої Запорізької державної нотаріальної контори Вельможко Н.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.04.2012 року вбачається, що 03.08.2011 року на підставі заяви позивача про прийняття спадщини за законом Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №343 за 2011 рік щодо майна померлої ОСОБА_2 (а.с.16-17).
Вказаною постановою відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , у зв`язку із ненаданням нотаріусу документа, що підтверджує право власності на нерухоме майно та витягу з Реєстру прав власності, як передбачено підпунктом 4.18 пункту 4 глави розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5.
 При цьому, ОСОБА_1 було роз`яснено, що згідно п.п. 1.1., 1.2. гл. 22 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, щодо яких вчинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат втраченого або зіпсованого документа. Дублікати документів посвідчених або виданих нотаріусом, можуть бути видані за письмовою заявою спадкоємців осіб, щодо яких вчинялась нотаріальна дія та на запит нотаріуса, яким заведено спадкову справу. Від отримання дублікату вищезазначеного правовстановлюючого документу ОСОБА_1 відмовився.  
Крім цього, державним нотаріусом у повідомленні №1158/02-14 від 03.07.2017 року роз`яснено  ОСОБА_1 , що для оформлення спадщини він не позбавлений права отримати дублікат Свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_2. 16.11.1985 року за реєстровим №1-4675 на 1/5 частину житлового  будинку  АДРЕСА_1 та провести реєстрацію частини житлового будинку за померлою ОСОБА_2 , оскільки може звернутись з письмовою заявою про видачу дубліката втраченого або зіпсованого документа (а.с.14).
27.06.2018 року позивач звернувся до Міністерства юстиції України, в якому скаржився на дії нотаріуса Другої Запорізької державної нотаріальної контори, яка відмовляється оформлювати спадщину.
Влисті від 30.07.2018рокуза підписом заступника Міністра з питань державної реєстрації  ОСОБА_4 , вказано, що у провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді цивільна справа №334/8703/16 за позовом  ОСОБА_1  до Запорізької міської ради про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом. З врахуванням вказаного, на підставі ст. 42 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом було зупинено нотаріальну дію щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, до вирішення справи судом(а.с.7-8).
Згідно ст. 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.
Згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов правильного висновку, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що йому завдано моральну шкоду діями чи бездіяльністю уповноваженої особи Міністерства юстиції України. Матеріалами справи не  підтверджується  факт порушення прав позивача, завдання йому моральних страждань внаслідок надання відповіді заступником Міністра з питань державної реєстрації ОСОБА_4 та наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заступника Міністра з питань державної реєстрації ОСОБА_4 у вигляді надання відповіді на звернення позивача. 
 
Враховуючи вищевикладене суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Позивач пов`язує спричинення йому моральних страждань із бездіяльністю заступника Міністра юстиції України.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана вказаними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання рішень цих органів та їх посадових чи службових осіб незаконними, та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
ОСОБА_1  обґрунтовує вимоги щодо відшкодування моральної шкоди тим, що заступник Міністра юстиції України ігнорує права позивача, його звернення розглянула формально та надала відповідь, яка не містить обґрунтування.
 
Однак, матеріали справи не містять доказів про те, що посадовою особою вчинено будь-які протиправні дії стосовно ОСОБА_1 під час надання відповіді на його звернення. 
Доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження факту завдання ОСОБА_1 моральних страждань внаслідок надання відповіді заступником Міністра з питань державної реєстрації ОСОБА_4 та наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заступника Міністра з питань державної реєстрації ОСОБА_4 у вигляді надання відповіді на його звернення позивачем не надано ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він, як стверджує скаржник зазнав у зв`язку з формальністю розгляду та неповнотою обґрунтування відповіді заступника міністра, тому правові підстави, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України для відшкодування моральної шкоди відсутні.
Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції невірно застосовані положення статей 1173, 1174 ЦК України.
 
          Оскільки позивачем не було заявлено вимог щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності заступника Міністра юстиції, колегія суддів не приймає до уваги твердження скаржника про те, що судом не в повному обсязі з`ясовано обставини справи та не надано правову оцінку обставинам, які перешкоджають позивачу в оформленні спадщини, зокрема не досліджено питання щодо повноти та формальності відповіді заступника Міністра юстиції України на заяву позивача ОСОБА_1 . 
 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведені обставини, які, з огляду на зміст ст.ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України та зміст його позовних вимог, свідчили б про наявність підстав для задоволення позову.
 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування. 
 
      Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 15 січня 2020 року.
 
              Головуючий                                     Рубан С.М.   
   
              Судді                                                 Заришняк Г.М.
 
                                Мараєва Н.Є.