справа № 757/50034/18-ц                     
головуючий у суді І інстанції Остапчук Т.В.
провадження № 22-ц/824/2097/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
21 січня 2020  року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Мостової Г.І.
суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу скаргою представника ОСОБА_1   - адвоката Нежигай Ірини Олексіївни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за депозитним вкладом, -
в с т а н о в и в :
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за депозитним вкладом.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 15 жовтня 2013 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDNWFD0070008719100 банківського вкладу «Депозит Плюс», згідно з якого сума вкладу складає 100 000 грн., день повернення вкладу - 15 жовтня 2014 року; виплата процентів, нарахованих на вклад за ставкою 17 % річних, здійснюється згідно з умовами договору. 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2015 року рішення залишено без змін. 
Тільки 07 листопада 2017 року ОСОБА_1 отримала частину коштів у розмірі 117 431 грн 99 коп., а 30 січня 2018 року отримала залишок заборгованості у розмірі 43 433 грн 76 коп. 
Відповідно до статті 625 ЦК України позивач просить стягнути за період з 13 жовтня 2015 року по 06 листопада 2017 року 3 % річних у розмірі 6 205 грн 48 коп., індекс інфляції у розмірі 28 198 грн 76 коп., пеню за період з 06 листопада 2016 року по 06 листопада 2017 року у розмірі 100 000 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за депозитним вкладом.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 27 055 грн 26 коп., 3% річних у сумі 6 205 грн 48 коп. за період: з 13 жовтня 2015 року до 06 листопада 2017 року, пеню у розмірі 0,2778 грн., судовий збір у розмірі 332 грн 61 коп. В іншій частині позову відмовлено.
Задовольняючи у частині позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що оскільки рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 червня 2015 року АТ КБ «Приватбанк» фактично виконало лише 06 листопада 2017 року, тому наявні правові підстави для застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України.
Щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 07 листопада 2017 року по 11 жовтня 2018 року за 338 днів, то суд першої інстанції керувався правовою позицією Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 61-5543св18.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Нежигай І.О. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року у частині часткового задоволення позову про стягнення пені, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 100 000 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована таким: оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з  неправильним застосуванням норм матеріального права;  фінансовою послугою банку є, серед іншого виплата вкладникові його грошових коштів та процентів, які нараховані на його грошові кошти за період зберігання; позиція про те, що банк здійснює фінансові послуги лише у частині нарахування відсотків є хибною та безпідставною; пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) визначена статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» розраховується від суми вкладу та процентів на нього, а не лише від процентів як вважає АТ КБ «Приватбанк»; в оскаржуваному рішенні необґрунтовано зазначено, що стягнення здійснюється за 338 днів (не зазначений період та безпідставно зменшено строк стягнення). 
Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи в апеляційній інстанції, не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив. 
За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року не оскаржується у частині задоволення позову, тому предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення лише у частині часткового задоволення позову про стягнення пені.
Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 червня 2015 року розірвано договір № SAMDNWFD0070008719100 (вклад «Депозит Плюс») від 15 жовтня 2013 року, що був укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк».
Стягнуто з відповідача заборгованість за договором № SAMDNWFD0070008719100 (вклад «Депозит Плюс») від 15 жовтня 2013 року, яка складається з 100 000 грн депозитного вкладу, 27 665 грн 75 коп. відсотків за депозитним вкладом та 33 200 грн інфляційних втрат.  
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2015 року рішення залишено без змін. 
Отже, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 червня 2015 року набрало законної сили 13 жовтня 2015 року, і з того часу зобов`язання відповідача сплатити грошові кошти стало конкретизоване і визначене. І з указаного часу воно повинно бути виконаним.
Позивач отримала 07 листопада 2017 року частину коштів у розмірі 117 431 грн 99 коп., залишок заборгованості у розмірі 43 433 грн 76 коп. отримала 30 січня 2018 року.
Спір у справі, що переглядається,  виник внаслідок несвоєчасної сплати відповідачем стягнутих на підставі рішення суду грошових коштів за депозитним договором.
Звертаючись з позовом позивач просила, в тому числі, стягнути і пеню за останній рік, що передує виконанню рішення суду, за період з 06 листопада 2016 року по 06 листопада 2017 року,  у розмірі 100 000 грн. за 365 днів (а.с.7).
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року позов ОСОБА_1 про стягнення пені задоволено частково та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1   пеню за 338 днів з 07 листопада 2017 року по 11 жовтня 2018 року у розмірі 0,2778 грн. 
При цьому, суд першої інстанції керувався таким.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»  вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це  операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором  (частина перша статті 1058 ЦК України).
Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення (правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 01 червня 2016 року у справі № 2558цс15).

Вирішуючи справу в цій частині та частково задовольняючи позов про стягнення пені, суд першої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовується частина п'ята статті  10 Закону України «Про захист прав споживачів» та при здійсненні розрахунків розміру пені керувався правовою позицією Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №759/13827/15-ц (касаційне провадження №61-5543св18).
 
Проте погодитися з  висновками суду першої інстанції не можна з огляду на таке. 
При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина  4 статті  263 ЦПК України). 
Разом з тим, суд повинен керуватися частиною 4 статті 263 ЦПК України лише у разі якщо спір випливає з одних і тих правовідносин, у яких один і той самий предмет спору, і які врегульовані одними і тими самими нормами матеріального права. 
Як вбачається з обставин, що встановлених у справах № 6-37цс16 та № 2558цс15 (Постанови Верховного Суду України відповідно від 11 травня та від 01 червня 2016 року) та у справі №759/13827/15-ц (Постанова Верховного Суду від 21 лютого 2018 року), позовні вимоги про розірвання договору банківського вкладу позивачем не заявлялися та рішення суду з цих вимог не ухвалювалося.
Відповідно до частини 2, 3 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. 
Зі змісту цих норм випливає, що набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили не виключає можливість  проведення між сторонами розрахунків за зобов`язаннями, що виникли до розірвання договору, в тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) грошових зобов`язань.
Застосовуючи до спірних правовідносин у справі, що переглядається, частину п`яту статті  10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції залишив поза увагою те, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 червня 2015 року розірвано договір № SAMDNWFD0070008719100 (вклад «Депозит Плюс») від 15 жовтня 2013 року.
Вказане рішення набрало законної сили 13 жовтня 2015 року, і з цього моменту відповідно до частини 2, 3 статті 653 ЦК України зобов`язання за договором банківського вкладу припинилися, в тому числі і щодо сплати процентів за користування коштами вкладника відповідно до частини 1 статті 1061 ЦК України.
Отже, підстави для застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 01 червня 2016 року у справі № 2558цс15 та у постанові Верховного Суду  від 21 лютого 2018 року у справі №759/13827/15-ц (касаційне провадження №61-5543св18), - відсутні.
Разом з тим, суд першої інстанції, визначаючи пеню на підставі частини п'ятої статті  10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 07 листопада 2017 року (після припинення зобов`язань за договором банківського вкладу), на вказане уваги не звернув.
Наявність судового рішення про задоволення вимог вкладника, яке не виконано боржником,  у разі припинення правовідносин сторін за договором банківського вкладу, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду,  та не позбавляє вкладника права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Разом з тим, такі вимоги позивачем не заявлялися. 
Враховуючи викладене, рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року про часткове задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення пені за 338 днів з 07 листопада 2017 року по 11 жовтня 2018 року у розмірі 0,2778 грн підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову  задоволення вказаних  позовних вимог.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1   - адвоката Нежигай Ірини Олексіївни задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року про часткове задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення пені скасувати та ухвалити нове рішення.
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову про стягнення пені за період з 06 листопада 2016 року по 06 листопада 2017 року у розмірі 100 000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків передбачених статтею 389 ЦПК України.

 
 
Головуючий                                                                                            Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                                   В.М. Волошина
 
                                                                                                                  Т.А. Слюсар