ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
13 лютого 2020 року                                                                м. Київ
 
справа № 372/1075/19
 
провадження № 22-ц/824/107/2020
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
при секретарі  - Ярмак О.В.
 
сторони :
позивач -   ОСОБА_1 
 
відповідач -  ОСОБА_2 
             
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2019 року у складі судді Зінченко О.М., повний текст складений 05.06.2019 року
встановив:
 
У березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. 
Вимоги позову ОСОБА_1 мотивує тим, що їй стало відомо про те що, ОСОБА_2 , в порядку спадкування майна після померлого чоловіка, ОСОБА_4 , 20 серпня 2014 року було отримано в Києво-Святошинській районній державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 2-2449, та на підставі якого, в подальшому, за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 3,384 га., кадастровий номер 3223182000:05:004:0005, розташовану за адресою: Григорівська сільська рада, Обухівський район, Київська область, цільове призначення: для ведення селянського (фермерського) господарства. 
Позивач стверджує, що ОСОБА_2 не мала права на спадкування всієї площі земельної ділянки, у зв`язку з чим свідоцтво підлягає визнанню недійсним. При цьому, видача ОСОБА_2 свідоцтва призвела до порушення майнових прав позивача та інших співвласників земельної ділянки, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з чим позивач просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 20 серпня 2014 року Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою, відповідно до якого ОСОБА_2 була успадкована земельна ділянка, площею 3,384 га, кадастровий номер 3223182000:05:004:0005, розташовану на території Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 20 серпня 2014 року Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою, зареєстроване за №2-2449, спадкова справа №163/2009, відповідно до якого ОСОБА_2 була успадкована земельна ділянка, площею 3,384 га, кадастровий номер 3223182000:05:004:0005, розташовану на території Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції, просить скасувати зазначене судове рішення через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленим, порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає про те, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції фактично вирішив питання про її право власності на спірну земельну ділянку, визначивши власником такої ділянки саме членів ФГ «Бджолине», а не особу з якою вона уклала договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки. При цьому зазначив, щомісцевий суд не залучив до участі у справі ФГ «Бджолине» та його членів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання зазначає, що оскаржуваним рішенням не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта, оскільки предметом судового розгляду у даній справі була правомірність видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке виникло у 2009 році і до якого ОСОБА_3 не має жодного відношення.
Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 мала успадкувати та відповідно отримати свідоцтво про право на спадщину виключно на виділену частку земельної ділянки ОСОБА_4 або на суму компенсації вартості її виділеної частки.      
В судовому засіданні апеляційної інстанції, представник апелянта ОСОБА_8 підтримала доводи скарги, просила її задовольнити.
Представник позивача Цирулевська М.В. в судовому засіданні просила закрити апеляційне провадження з тих підстав, що оскаржуваним рішенням не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки скаржника як власника земельної ділянки. 
Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги, в тому числі, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті Київського апеляційного суду 27 січня 2020 року,  до суду апеляційної інстанції не з`явилась, клопотань не подавала,причин неявки не повідомила, що відповідно до ст.372 ЦПК України  не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20 серпня 2014 року Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого за № 2-2449, відповідачем ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 була успадкована земельна ділянка, площею 3,384 га, кадастровий номер 3223182000:05:004:0005, розташовану на території Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, цільове призначення для ведення селянського (фермерського ) господарства (т. 1, а.с. 9).
Вказана земельна ділянка належала померлому ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, реєстраційний № 0011 від 25 листопада 2004 року (т. 1, а.с. 113).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт державної реєстрації земельної ділянки за ОСОБА_4 як титульним власником та отримання на його ім`я державного акту на земельну ділянку не означає, що земельна ділянка належала на праві приватної власності виключно ОСОБА_4 та в подальшому мала бути успадкована в цілому відповідачем, оскільки земельна ділянка належить членам ФГ «Бджолине» на праві спільної сумісної власності.
Судова колегія з таким висновком суду не погоджується з наступних підстав.
Частинами першою та четвертою статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство діє на основі Статуту. 
У Статуті зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України.
Частиною першою статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (стаття 19 ЗУ «Про фермерське господарство»). При цьому, майно фермерського господарства належить йому на праві власності (стаття 20 ЗУ «Про фермерське господарство»).
Пунктами 5.1. Статуту ФГ «Бджолине» і Установчого договору про діяльність ФГ «Бджолине» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що землі господарства складаються із земельних ділянок, одержаних членами господарства у власність для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно державних актів на право власності на земельні ділянки у тому числі спірна земельна ділянка (т. 1, а.с. 28, 36).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що спірна земельна ділянка, що належала члену фермерського господарства померлому ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності входить до складу майна господарства та належить на праві спільної сумісної власності всім членам господарства.
Так, Статут ФГ «Бджолине», Установчий договір про діяльність ФГ «Бджолине», а також Закону України «Про фермерське господарство», не ототожнюють землі господарства і майно господарства, а відокремлюють їх, вказуючи, що земля господарства може бути включена до його майна, а не є складовою частиною майна господарства.
Правова конструкція положень статей 12, 19, 20 Закону України «Про фермерське господарство», а також положень статей 31, 78, 86, 89, 90 ЗК України дає підстави вважати, що до майна фермерського господарства, яке належить усім членам господарства на праві спільної сумісної власності, може бути віднесено земельну ділянку набуту фермерським господарством у власність, як юридичною особою в порядку, передбаченому статтею 7 вказаного Закону, із земель державної або комунальної власності, або у інший спосіб, передбачений законом, а не земельну ділянку яка є об`єктом права особистої приватної власності члена господарства. Такі земельні ділянки господарство може використовувати у своїй діяльності та здійснювати лише право володіння і користування цією землею (частина 2 статті 12 ЗУ «Про фермерське господарство»), не маючи права розпоряджатися нею (частина перша статті 78 ЗК України), що є обов`язковою складовою змісту права власності на землю.
Право розпорядження земельними ділянками, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності закріплено статтею 14 вказаного Закону, якою визначено (в тому числі), що члени фермерського господарства відповідно до закону мають право продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.
Частиною першою статті 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.
За правилами статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.
Таким чином, після смерті члена ФГ «Бджолине» ОСОБА_4 у 2009 році його право особистої приватної власності на спірну земельну ділянку перейшло до спадкоємця ОСОБА_2 за загальними правилами спадкування.
До таких висновків прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 372/4516/15-ц, провадження № 61-1892 св 18.
Положеннями статей 15, 16 ЦК України гарантовано право особи на захист в судовому порядку свого права у разі його порушення, невизнання або спростування.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у позивача ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку, а тому висновок суду першої інстанції про порушення прав позивача і необхідність їх відновлення шляхом задоволення даного позову є таким, що не ґрунтується на законі.
За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України,  якщо суд апеляційної інстанції змінює або скасовує рішення, відповідно змінює розподіл судових витрат, які в даному випадку підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3  у розмірі 1 155 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1155 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                              

Судді: