ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 359/10169/16-ц
провадження № 61-26710св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом -  ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом — ОСОБА_3 , 
треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору за первісним позовом: Іванківська сільська рада Бориспільського району Київської області, Головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів у Київській області, Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області, 
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , 
відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , Іванківська сільська рада Бориспільського району Київської області, виконавчий комітет Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом, - відділ у Бориспільському районі Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Київській області, 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником - адвокатом Ковальчуком Степаном Миколайовичем, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року, ухвалене у складі судді Вознюка С. М., та ухвалу апеляційного суду Київської області від 9 жовтня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Суханової Є. М., Данілова О. М., Мережко М. В.,  
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася з позовом, уточненим у червні 2017 року, до ОСОБА_3 , треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору за первісним позовом: Іванківська сільська рада Бориспільського району Київської області, Головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів у Київській області, Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, поновлення знищених межових знаків і відновлення межі, припинення створення нестерпних умов унаслідок утримання домашніх тварин, зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позову зазначила, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії КВ № 002469 від 7 червня 1996 року є власником земельної ділянки площею 0,44 га по АДРЕСА_1 . 
Користувачем суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 
ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_3 на власний розсуд встановив огорожу між їх ділянками, зайнявши місцями від 0,7 м до 3 м її земельної ділянки і розширивши таким чином своє подвір`я. Самовільно встановлена огорожа не відповідає відомостям державного акта на право приватної власності на землю серії КВ № 002469 від 7 червня 1996 року, що свідчить про порушення її прав на земельну ділянку. 
Крім того, ОСОБА_3 на своїй земельній ділянці побудував приміщення для утримання різної худоби і птиці, яких має велику кількість. Ці будівлі розташовані у безпосередній близькості до її житлової зони. Позивач за первісним позовом  посилається на те, що тварини і птиця утримуються з порушенням будівельних і санітарних норм та правил. Як наслідок, антисанітарні умови їх утримання, а також нахил покрівель приміщень для утримання худоби призводять до того, що брудна вода з подвір`я ОСОБА_3 стікає у її подвір`я. 
Оскільки на прохання та зауваження ОСОБА_3 не реагує, ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача поновити знищені ним межові знаки за власний рахунок та перенести незаконно встановлену огорожу згідно з дійсною межею; зобов`язати відповідача дотримуватися санітарних норм і правил утримання худоби та птиці, для чого перенести ферму, свинарник і конюшню на відстань не ближче 75 м від жилої зони; заборонити відповідачу утримувати худобу та птицю в господарській будівлі, розташованій на відстані 7 см від межі належної їй земельної ділянки; зобов`язати відповідача влаштувати необхідні інженерно-технічні пристрої для відведення атмосферних опадів з даху сараю.  
У квітні 2017 року  ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області, виконавчого комітету Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом, - відділ у Бориспільському районі Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Київській області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження надвірною господарською будівлею шляхом визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та скасування державної реєстрації права власності на землю.
В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що є власником житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 , тому має абсолютне право вільно володіти, користуватися і розпоряджатись цим майном на власний розсуд і вчиняти щодо нього чи з ним будь-які дії, які прямо не суперечать закону, і це право не може протиправно обмежуватись, у тому числі діями третіх осіб.
Вважає, що при формуванні виділеної ОСОБА_1 земельної ділянки, у тому числі при розроблені технічної документації, не враховані приписи абзацу  3 пункту 3.25 ДБН 360-02, оскільки межі земельної ділянки встановлені у безпосередній близькості до належного йому сараю, який він отримав у спадок у 1994 році. 
За таких обставин вважає, що видача ОСОБА_1 державного акта на право приватної власності на землю серії КВ № 002469 від 7 червня 1996 року та державна реєстрація права власності на земельну ділянку відбулися з порушенням законодавства і призвели до обмеження його у можливості належно обслуговувати свій сарай, здійснювати за ним догляд і поточний ремонт.
ОСОБА_3 вважає, що належним способом захисту його права на користування надвірною господарською спорудою є визнання недійсним акта на право приватної власності на землю серії КВ № 002469 від 7 червня 1996 року і скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про права власності на земельну ділянку за № 1194561432208, тому просив зустрічний позов задовольнити. 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та  мотиви їх прийняття
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим будинком і земельними ділянками площею 0,25 га, кадастровий номер 3220884001:01:036:0019, та площею 0,1865 га, кадастровий номер т3220884001:01:036:0020, по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 дотримуватися санітарних та будівельних норм при утриманні і вирощуванні домашніх та свійських тварин (худоби, свиней), домашньої птиці (курей, качок) з урахуванням вимог Державних будівельних норм (ДБН-360-92).
Зобов`язано ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_1 та за участю Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області відновити межові знаки та перенести паркан у відповідності до меж земельної ділянки, визначених державним актом на право приватної власності на землю серії КВ № 002469, що зареєстрований Іванківською сільською радою Бориспільського району Київської області в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 7 червня 1996 року за № 71, та згідно з наявними кадастровими планами земельних ділянок ОСОБА_1 .
Покладено обов`язок з оплати за відновлення межових знаків, перенесення паркану і відновлення межі земельних ділянок на ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та Іванківську сільську раду Бориспільського району Київської області.
Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вжити заходів для відновлення добросусідства відповідно до вимог статей 103-109 ЗК України у строк до 1 січня 2018 року. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 102,40 гривень у відшкодування судового збору і 2 375 гривень - у відшкодування витрат на правову допомогу, всього стягнено 3 477,40 гривень.
Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив із доведеності неправомірного зміщення  ОСОБА_3 спільної із ОСОБА_1 межі земельних ділянок, що призвело до зменшення фактичної площі її земельної ділянки, а також про недотримання ним вимог санітарних та будівельних норм при утриманні і вирощуванні домашніх тварин та птиці, що перешкоджає позивачу за первісним позовом належним чином користуватися своїм майном. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_3 не довів успадкування спірного сараю у 1994 році, а зазначений у технічному паспорті на домоволодіння сарай-гараж є самочинним будівництвом, тому немає підстав для висновку про незаконність виданого ОСОБА_1 держаного акта про право приватної власності на землю і подальшої державної реєстрації права власності. 
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 9 жовтня 2017 рокуОСОБА_3 відхилено, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року залишено без змін.
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення первісного позову і відсутності підстав для задоволення зустрічного, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У листопаді 2017 року  ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 9 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.
Заявник зазначає, що сарай на земельній ділянці по АДРЕСА_2 побудований у 1989 році ще за життя попереднього власника домоволодіння ОСОБА_4 і цю надвірну господарську будівлю він успадкував у 1994 році. 
Вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про те, що сарай-гараж, зазначений у технічному паспорті на домоволодіння 2017 року, є самочинним будівництвом.
Заявник посилається на те, що при будівництві сараю відстань від його стіни до земельної ділянки, що перебувала у користуванні сім`ї ОСОБА_1 , складала 1 м, проте відповідно до отриманого останньою державного акта про право власності на землю ця відстань зменшилася до 0,08 м, на що суди уваги не звернули. На думку заявника, такі порушення Державних будівельних норм № 630-92 «Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень», є достатніми для оспорення права власності позивача за первісним позовом на земельну ділянку.
Вказує, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про перехід до ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою площею 0,44 га одночасно із спадкуванням розташованого на ній будинку, що належав матері ОСОБА_1 - ОСОБА_5 .
Позиція інших учасників справи
У грудні 2017 року  ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому послалася на безпідставність її доводів. Вказала, що вимоги касаційної скарги обґрунтовані незгодою заявника із наданою судами попередніх інстанцій оцінкою доказів і встановленими на їх підставі обставинами, проте переоцінка доказів не відноситься до повноважень касаційного суду. Вважає, що ОСОБА_3 не довів закінчення будівництва сараю у 1989 році і його спадкування після ОСОБА_4 . 
Також ОСОБА_1 просила касаційний суд встановити строк для відновлення правил добросусідства протягом двох місяців з дня отримання судового рішення, ухваленого за наслідками касаційного перегляду справи, оскільки встановлений рішенням суду першої інстанції строк уже сплив.  
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У 2018 році справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного суду від 25 вересня 2019 року справу призначено до розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 29 червня 1995 року ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,44 га у межах згідно з планом, з яких 0,25 га мають цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, а 0,19 га - для ведення особистого підсобного господарства. Вказаним земельним ділянками присвоєно кадастрові номери 3220884001:01:036:0019 та 3220884001:01:036:0020 відповідно. 
ОСОБА_1 також є єдиними власником домоволодіння за цією адресою.
На підставі рішення виконавчого комітету Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 29 червня 1995 року ОСОБА_1 7 червня 1996 року отримала державний акт на право приватної власності на землю серії КВ № 002469. 
Користувачем суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 
29 червня 1994 року державним нотаріусом Бориспільської нотаріальної контори Київської області Фартушною Н. К. ОСОБА_3 як спадкоємцю ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по АДРЕСА_2 площею 24,4 кв.м з господарськими будівлями та спорудами: сараєм, погребом, криницею і колонкою.
Суди встановили, що вказаний сарай побудований у 1988-1990 роках; на час його будівництва межа земельних ділянок сторін була зміщена у сторону земельної ділянки  ОСОБА_1 . У подальшому ОСОБА_3 перебудував вказаний сарай і у технічному паспорті на домоволодіння по АДРЕСА_2 2017 року він зазначений як сарай-гараж.
Згідно з цим паспортом житловий будинок ОСОБА_3 має площу 365,5 кв.м, з яких 160,8 кв.м - житлова площа, що свідчить про перебудову останнім отриманого у спадок домоволодіння. 
Рішенням Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 3 лютого 2012 року № 614-19-IV передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,39 га за по АДРЕСА_2 , проте державний акт на право приватної власності на землю він не отримав.
З акта від 8 липня 2011 року, складеного працівниками Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області, суди встановили, що на присадибній ділянці ОСОБА_3 розташовано господарський двір, де утримуються свині у великій кількості, курі та коні. Господарський двір прилягає до домогосподарства ОСОБА_1 , у зв`язку з чим їй створені незручності у вигляді неприємного запаху від компосту, протікання компосту на її територію на відстані 2-3 метрів від будівлі, велика кількість мух тощо.
Згідно з актом від 14 серпня 2015 року, складеним адміністративною комісією у складі працівників Бориспільського міжрайонного управління Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Київської області, управління ветмедицини у Бориспільському районі Київської області та Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області, при обстеженні домоволодіння ОСОБА_1 встановлено, що на земельній ділянці знаходиться господарська будівля, яка межує з господарською будівлею ОСОБА_3 , у якій утримується домашні тварини (свині, птиця). Відстань від  господарської будівлі ОСОБА_3 до житлового будинку ОСОБА_1 близько 15 метрів. До обстеження домоволодіння ОСОБА_3 комісію допущено не було.
З показів свідка ОСОБА_6 суди встановили, що ворожих стосунків між сторонами не помічав, при ньому вони не сварилися. ОСОБА_3 отримав у спадщину житловий будинок та невеликий сарай, який знаходився ззаду будинку. До дев`яностого року нових побудов на земельній ділянці не було;  новий сарай побудований приблизно після 1990 року. Він допомагав зводити паркан між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після 1990  року. Свідок також повідомив, що йому невідомо, чи тримає ОСОБА_3 на даний час худобу, проте знає, що ОСОБА_1 зверталася до останнього з проханням навести лад на своїй земельній ділянці, оскільки на її подвір`ї неприємний запах.
З показів свідка ОСОБА_7 суди встановили, що він особисто допомагав ОСОБА_3 на його земельній ділянці будувати сарай, робив розбивку та заливав фундамент. Будували сарай наприкінці 80-их та на початку 90-х років. Паркан між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на той час був зведений і відстань до межі становила один метр. Зараз є інший паркан, він стоїть там, де був збудований попередній паркан. 
Згідно з показами свідка ОСОБА_8 він допомагав ОСОБА_3 будувати сарай, а саме робив розбивку та копав траншею під фундамент. Участі в будівництві стін сараю не приймав, проте знає, що в 1991-1992 роках сарай зведено повністю. Паркан між земельними ділянками розташований там же, де і раніше; від сараю до межі земельної ділянки приблизно метр. 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Щодо первісного позову  ОСОБА_1 .
Стаття 319 ЦК України визначає загальні засади здійснення права власності. Так, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться найменше незручностей(затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше (стаття 104 ЗК України).
Стаття 15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» встановлює, що підприємства, установи, організації та громадяни при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об`єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об`єктів зобов`язані дотримувати санітарного законодавства.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє земельною ділянкою з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, ураховує характер порушення та дає можливість захистити таке право.
Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (стаття 375 ЦК України).
Стаття 39 ЗК України також встановлює, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.
Згідно з вимогами Державних будівельних норм №  360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» розміри санітарно-захисних зон від сільськогосподарських виробничих об`єктів і комплексів до меж житлової забудови установлюються згідно з нормативами. Малі тваринницькі ферми (фермерські господарства) у селищах міського типу, селах з утриманням великої рогатої худоби або свиней від 10 до 250 голів, овець - до 500 голів, птиці - до 1 000 голів слід розміщувати на відокремлених ділянках з дотриманням розмірів санітарно-захисних зон, наведених у таблиці 4.2 цих норм. 
Встановивши, що  ОСОБА_3 у безпосередній близькості до земельної ділянки  ОСОБА_1 облаштував підсобне господарство із розведення та вирощування домашніх тварин і птиці, що створює заявнику перешкоди у користуванні своєю власністю у зв`язку з неприємним запахом, шумом, протіканням компосту до неї у подвір`я та великою кількістю комах, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про зобов`язання відповідача за первісним позовом усунути позивачу перешкоди у користуванні власністю шляхом дотримання санітарних і будівельних норм, визначених Державними будівельними нормами №  360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».
Стаття 373 ЦК України визначає, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Підстави набуття права на землю визначені статтею 116 ЗК України, згідно з якою громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки шляхом безоплатної приватизації відбувається за правилами та в порядку, визначеними статтею 118 цього Кодексу.
Вказана стаття визначає, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Вказаний орган у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Стаття 106 ЗК України визначає, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.
Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин (стаття 107 ЗК України).
Дані земельно-кадастрової документації відповідно до статті 193 ЗК України повинні містити сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.
Стаття 212 ЗК України встановлює, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.
Суди попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів встановили, що на підставі рішення Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 20 червня 1995 року  ОСОБА_1 7 червня 1996 року отримала державний акт на право приватної власності на землю, який посвідчує її право на земельну ділянку площею 0,44 га та у якому вказані зовнішні межі цієї ділянки. Кадастрові номери належним позивачу за первісним позовом земельним ділянкам присвоєно в 2001 році, а відновлення їх меж в натурі (на місцевості) здійснено 27 грудня 2013 року.
З кадастрового плану суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 суди встановили, що паркан, який їх розділяє, на окремих ділянках межі встановлено зі зміщенням у бік земельної ділянки позивача, на інших - у бік земельної ділянки відповідача.
Встановивши, що порушення меж земельних ділянок допущено як  ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання сторін спільно перенести паркан і відновити межові знаки з урахуванням відомостей про земельні ділянки, що вказані у оспорюваному акті та кадастрових планах на земельні ділянки. 
Доводи заявника про помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо переходу до ОСОБА_1 права користування спірною земельною ділянкою площею 0,44 га одночасно зі спадкуванням після матері ОСОБА_5 розташованого на земельній ділянці будинку не мають правового значення, оскільки земельну ділянку такої площі передано ОСОБА_1 у власність за рішенням  виконавчого комітету Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 29 червня 1995 року, яке не скасоване і є чинним.
Заявник не надав судам попередніх інстанцій жодних доказів на підтвердження того, що за будинком по  АДРЕСА_1 закріплювалася земельна ділянка меншої площі, як і не довів, що вказана земельна ділянка накладається або за її рахунок зменшена площа земельної ділянки площею 0,39 га, право користування якою він має.
З огляду на викладене твердження заявника про відсутність правових підстав для перенесення межі між земельними ділянками є недоведеними і відхиляються касаційним судом. 
Посилання заявника на те, що при будівництві сараю у 1989 році відстань від його стіни до земельної ділянки, що перебувала у користуванні сім`ї ОСОБА_1 , складала 1 м, проте відповідно до отриманого останньою державного акта про право приватної власності на землю ця відстань зменшилася до 0,08 м, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій про часткове задоволення первісного позову, оскільки суди, врахувавши площі земельних ділянок і дані земельно-кадастрової документації, дійшли висновку, що на момент будівництва сараю межа між домоволодіннями, яка проходила по паркану, уже була зміщена.
Щодо зустрічного позову  ОСОБА_3 .
Стаття 6 ЗК України 1990 року, чинного на час видачі ОСОБА_1 оспорюваного акта на право власності на землю, визначала, що передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства та для будівництва і обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).
Стаття 23 ЗК України 1990 року встановлювала, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
 
Право власності на землю або право користування наданою земельною  ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (стаття 22 України 1990 року).
 
Згідно зі статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний акт на право приватної власності на землю, виданий  до 1 січня 2013 року, є підставою для державної реєстрації права власності.
Правовою підставою для визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю є недотримання вимог законодавства при прийнятті рішення щодо передачі земельної ділянки у власність, а також встановлення обставин, які свідчать про порушення його видачею прав інших осіб.
Проходження межі земельної ділянки у безпосередній близькості до розташованої на сусідній земельній ділянці господарської споруди, тобто недотримання вимог Державних будівельних норм №  360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» при встановленні меж земельної ділянки в натурі, не є підставою для визнання державного акта на право приватної власності на землю недійсним, оскільки власник такої споруди може отримати фактичну можливість її обслуговувати шляхом встановлення сервітуту. 
Інших підстав для визнання недійсним оспорюваного акта ОСОБА_3 не зазначив. 
Оскільки відсутні правові підстави для визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю серії КВ № 002469 від 7 червня 1996 року і скасування запису № 1194561432208 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого і правильного по суті висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.
Посилання судів попередніх інстанцій в обґрунтування своїх висновків також на те, що розташований на земельній ділянці заявника сарай не успадкований ним після ОСОБА_4 , а самочинно перебудований, не мають визначального правового значення при вирішенні зустрічного позову, так як незалежно від дати його будівництва недотримання встановленої Державними будівельними нормами №  360-92 відстані не має наслідком недійсність виданого суміжному землекористувачу державного акта про право приватної власності на землю.
Крім того, доводи касаційної скарги про те, що сарай на земельній ділянці по АДРЕСА_2 побудований у 1989 році ще за життя попереднього власника домоволодіння - ОСОБА_4 і цю надвірну господарську будівлю заявник  успадкував у 1994 році, а не самочинно побудував, зводяться до переоцінки доказів, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи. 
Вказані обставини не мають правового значення для вирішення справи по суті, оскільки за відсутності доводів про накладення земельних ділянок сторін чи безпідставного зменшення площі однієї із них за рахунок іншої, сама по собі наявність господарської споруди на межі земельних ділянок не є підставою для переміщення цієї межі і для визнання недійсним правовстановлюючих документів на землю.
Твердження заявника про те, що визнання недійсним акта на право приватної власності на землю і скасування відповідного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з підстав недотримання Державних будівельних норм № 630-92 «Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень» є належним і ефективним способом захисту його права на користування господарською спорудою, касаційний суд відхиляє.
Відповідно до статті 3 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Вказана стаття визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
Застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які б свідчили про те, що  ОСОБА_3 не має можливості обслуговувати свій сарай, здійснювати за ним догляд і поточний ремонт у зв`язку з недопущенням ОСОБА_1 на свою земельну ділянку. 
Задоволення судом вимоги про визнання недійсними правовстановлюючих документів на землю є належним та ефективним способом захисту порушеного права у тому разі, якщо це порушення стосується прав особи на земельну ділянку, проте заявник свої вимоги порушенням його права на землю не обґрунтував, а зазначив лише про складнощі у користуванні господарською спорудою.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Щодо встановлення строку виконання судового рішення
У запереченнях на позов ОСОБА_1 просила касаційний суд встановити строк для відновлення правил добросусідства протягом двох місяців з дня отримання судового рішення, ухваленого за наслідками касаційного перегляду справи, оскільки встановлений рішенням суду першої інстанції строк уже сплив.  
Вирішуючи дане клопотання, суд касаційної інстанції виходить з того, що виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку не зупинялося, це рішення набрало законної сили після залишення без змін судом апеляційної інстанції і підлягало виконанню; обґрунтованих доводів щодо перешкод для його виконання  ОСОБА_1 не зазначено.
За таких обставин касаційний суд не вбачає підстав для встановлення сторонам додаткового строку для відновлення правил добросусідства відповідно до вимог статей 103-109 ЗК України.
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , подану його представником - адвокатом Ковальчуком Степаном Миколайовичем, залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 9 жовтня 2017 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | В. О. Кузнєцов  В. М. Ігнатенко  С. О. Карпенко В. А. Стрільчук  М. Ю. Тітов