Дата документу 29.01.2020 Справа № 335/9383/19

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 335/9383/19	Головуючий у 1-й інстанції Апаллонова Ю.В. Повний текст рішення складено 04.11.2019 року.	
Пр. № 22-ц/807/364/20	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2020 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С. 
суддів                                Подліянової Г.С., Маловічко С.В.
за участі секретаря                                Семенчук О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної державної адміністрації про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-7), в якому просив визнати недостовірною інформацію та такою, що ганьбить честь і гідність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка викладена посадовою особою - головою Запорізької обласної державної адміністрації К.Бриль, у листі від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, а саме, «Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково)»; зобов`язати відповідача спростувати інформацію, яка викладена посадовою особою - головою Запорізької обласної державної адміністрації К. Бриль, у листі від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, а саме, «Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково)»; стягнути з відповідача та користь ОСОБА_1 100000,00 грн. моральної шкоди.
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ветераном війни та учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 , яке видане Новомиколаївським райвійськкоматом Запорізької області 06.06.2000 року. Відповідно до Указу Президента України від 14.10.1999 року, Новомиколаївською радою ветеранів, позивачу був вручений орден «За мужність III ступеню» (відзнака № 18974), що підтверджується Орденською книжкою Серія АТ 100878 на ім`я ОСОБА_1 .
Позивач, 04.10.2018 року звернувся із скаргою до Президента Україна, у якій ставить питання про призначення йому пенсії за особливі заслуги перед Україною відповідно до Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» від 01.06 2000 року N 1767-111. Президентом України зазначена скарга позивача була спрямована до Запорізької обласної державної адміністрації.
Відповідач, в особі посадової особи - голови Запорізької обласної державної адміністрації К.Бриль, на ім`я та на адресу позивача, надіслав відповідь, яку оформив письмовим листом від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, у якій зазначив: «Розглянувши Ваше звернення, яке надійшло з Адміністрації Президента України, щодо підвищення розміру пенсії роз`яснюю таке. Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково) не надає права на встановлення пенсії за особливі заслуги...»
Позивач вважав, що інформація, яка викладена посадовою особою - головою Запорізької обласної державної адміністрації К.Бриль, у листі від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, який направлений позивачу і отриманий ним, а саме, «Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково)» є неправдивою, недостовірною, носить негативний характер по відношенню до нього, принижує його, ганьбить, його честь і гідність, чим порушуються його особисті немайнові права.
Отримавши від голови Запорізької обласної державної адміністрації К.Бриль вищезазначеного листа, який по суті був написаний на виконання доручення Президента України про розгляд звернень громадян, позивач обурився, відчув особисту образу, приниження, непотрібність суспільству та державі. З того часу, звичайне повсякденне життя позивача змінилося, він є особою похилого віку, має низку хронічних захворювань, які загострилися у зв`язку із постійним знаходженням у нервовій напрузі, душевними переживаннями, образою, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Апаллонову Ю.В. (а.с. 15).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 16) відкрито спрощене провадження у справі з викликом сторін.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2019 року (а.с. 68-72) в позові ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  у своїй апеляційній скарзі (а.с. 76-85) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача у цій справі задовольнити у повному обсязі.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Подліянову Г.С. та Маловічко С.В. (а.с. 87).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 88), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 90).
Запорізька обласна державна адміністрація подала відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі (а.с. 96-102).
У судове засідання 29 січня 2020 року повідомлений апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 103) позивач ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.
В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника - адвоката Васильєвої О.В. (а.с. 83), представника відповідача Запорізької обласної державної адміністрації - Міняйла О.С. (а.с. 102).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 2, 4, 5, 81, 89, 263-265, 268, 273 ЦПК України та виходив з такого.
Згідно із ст. 2 ч. 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Ст. 77 ЦПК встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
В силу вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ветераном війни та учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 , яке видане Новомиколаївським райвійськкоматом Запорізької області 06.06.2000 року (а.с. 9) і відповідно до Указу Президента України позивача нагороджено орденом «За мужність» відзнака №18974, орденська книжка серія АТ №100878.
04.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся із скаргою до Президента Україна, у якій поставив питання про призначення йому пенсії за особливі заслуги перед Україною відповідно до Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» від 01.06 2000 року N 1767-111. Президентом України зазначена скарга позивача була спрямована до Запорізької обласної державної адміністрації.
Відповідач, в особі посадової особи - голови Запорізької обласної державної адміністрації К. Бриль, на ім`я та на адресу позивача, надіслав відповідь, яку оформив письмовим листом від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, у якій зазначив: «Розглянувши Ваше звернення, яке надійшло з Адміністрації Президента України, щодо підвищення розміру пенсії роз`яснюю таке. Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково) не надає права на встановлення пенсії за особливі заслуги...»
Позивач вважав, що інформація, яка викладена посадовою особою - головою Запорізької обласної державної адміністрації К. Бриль, у листі від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2 (а.с.14), який направлений позивачу і отриманий ним, а саме, «Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково)» є недостовірною і ганьбить його честь і гідність, чим порушуються його особисті немайнові права.
Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28).
Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб – на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушення чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34 Конституції України).
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Так, згідно із вимогами ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131) (Страсбург, 08 липня 1986 року) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій.
Відповідно до вимог ч.ч. 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Аналогічне положення міститься й у ст. 277 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена
Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.
Крім того, аналіз національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.
Відповідно до ч. 1 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Підставою виникнення права на спростування та права на відповідь є правопорушення. Але виникає таке право за наявності сукупності таких умов:
а) поширення інформації, тобто доведення її до відома третьої особи будь-яким способом, за умови здатності сприйняття останньою її змісту. При цьому не має значення форма поширення інформації (вербальна, письмова, за допомогою міміки, жестів, конклюдентних дій, творів мистецтва тощо), основне, щоб ця інформація була сприйнята іншими (третіми) особами. І тому не вважається поширенням інформації повідомлення її особі, якої вона стосується;
б) інформації про особу, тобто з якої можна було б точно встановити, що вона стосується конкретної особи, чи, принаймні, ця особа включається до вузького кола осіб, яких ця інформація стосується.
в) інформації неправдивої, тобто такої, що не відповідає дійсності чи викладена неправдиво;
г) інформації, яка порушує особисті немайнові права, тобто дана інформація повинна або завдавати шкоди відповідним особистим немайновим благам, або якимось іншим чином перешкоджати особі у повному та своєчасному здійсненні свого особистого немайнового права, наприклад, створювати загрозу для його порушення, оспорювати його чи не визнавати взагалі.
У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, викладення її в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам або хоча б одній особі. Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.
Згідно із ст. 18 даної Постанови передбачено, що на позивача покладається обов`язок довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Аналогічні приписи містяться і у ст. 277 ЦК України, і у положеннях ЦПК України, згідно до яких обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
ОСОБА_1 на підтвердження поширення інформації наданий суду лист від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, адресований відповідачем йому особисто. При цьому, позивачем не надано належних доказів поширення інформації, зазначеної в позові як недостовірної, іншим особам.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що інформація, яка була зазначена у листі Запорізької обласної державної адміністрації від 30.10.2018 №25-Л-2829-2 не є поширеною, в свою чергу, вона була доведена до відома заявника на його звернення, а не до відома інших осіб, а ознайомлення з текстом листа не є поширенням інформації, оскільки не спростовано, що з відповідною інформацією був ознайомлений лише позивач – ОСОБА_1 , тому юридичний склад діяння, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, відсутній.
Окрім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Розрізняючи факти та оціночні судження, слід керуватися тим, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.
У контексті наведених вище положень та досліджених під час розгляду справи доказів, суд першої інстанції погодився з позицією відповідача про те, що автор листа при його створенні використав висловлювання, які не містять фактичних даних, оскільки не мають послання на конкретні дати, номери, цифри, події та місця таких подій.
Через це суд першої інстанції погодився з позицією відповідача і щодо того, що автором листа проведено аналіз та надано свій коментар документам, зокрема судовим рішенням, які є в загальному доступі на офіційному сайті Єдиного державного реєстру судових рішень. При цьому відповідні оціночні судження мають фактичне підґрунтя, що було підтверджено під час судового розгляду наданими відповідачем письмовими доказами.
Так, відповідно до постанови Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 08.11.2011 по справі №2а/0817/1970/11 встановлено: «Позивач ОСОБА_1 не міг бути учасником бойових дій у Великій Вітчизняній війні. Згідно довідки Вільнянсько-Новомиколаївського об`єднаного районного військового комісаріату від 10 січня 2005 року №3/23 ОСОБА_1 був учасником бойових дій, але на території Чехословаччини в період з 21 серпня 1968 року по 23 жовтня 1968 року. Тому суд вважає, що ОСОБА_1 нагороджений відзнакою Президента України «За мужність III ступеню» помилково».
Відповідно до ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.09.2012 по справі №2а/0817/1970/11 (а.с.29), встановлено: «п. 2 Указу Президента України від 14 липня 1999 року № 1329 «Про нагородження відзнаками Президента України ветеранів Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років» нагороджено відзнакою Президента України - орденом "За мужність" осіб рядового, сержантського та старшинського складу - учасників бойових дій у Великій Вітчизняній війні; партизанів і підпільників - учасників бойових дій у Великій Вітчизняній війні; учасників бойових дій у війні 1945 року з імперіалістичною ОСОБА_3 цього Указу позивача нагороджено орденом «За мужність» відзнака Лі 18974, орденська книжка серія АТ№ 100878. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач народився у 1949 році тому не міг приймати участь у бойових діях Великої Вітчизняної війни. За проходження служби у складі діючої армії на території Чехословаччини у період з 21.08.1968 року по 23.10.1968 року, чинним законодавством не передбачена можливість нагородження орденом «За мужність».
Відповідно до положення «Про комісію з встановлення пенсій за особливі заслуги перед Україною при Запорізькій обласній державній адміністрації» затвердженого розпорядженням Запорізької обласної державної адміністрації від 20.03.2003 року № 92, до завдань комісії відноситься встановлення пенсій за особливі заслуги перед Україною для категорій громадян, зазначених у пунктах 2, 6-8 ст. 1 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною».
Розглядаючи питання про встановлення позивачу пенсій за особливі заслуги перед Україною, комісією було встановлено, що позивач не відноситься до категорії осіб визначених Указом Президента України від 14 липня 1999 року № 1329 «Про нагородження відзнаками Президента України ветеранів Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років», які нагороджуються орденом «За мужність».
Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 04.03.2015 по справі №К/800/4160/13 (а.с.30-31)«Законом України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» не передбачено встановлення пенсій за особливі заслуги перед Україною громадянам, нагородженим орденом «За мужність», а також учасникам бойових дій на території Чехословаччини. Посилання позивача в обґрунтування касаційної скарги на Закон України «Про внесення зміни до статті 1 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» від 17.04.2007р. також: є безпідставними і висновки судів не спростовує, оскільки цим законом передбачено право на встановлення пенсій за особливі заслуги ветеранам війни, нагородженим за бойові дії орденом, медаллю «За відвагу» або медаллю Ушакова, незалежно від часу нагородження, однак позивач до зазначеної категорії осіб також не належить».
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звертався до суду за захистом своїх прав на перерахунок пенсії (справа №2а/0817/1970/11, справа №К/800/4160/13), однак вищенаведеними рішеннями у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовлено і у судовому рішенні встановлено, що позивач нагороджений відзнакою Президента України «За мужність III ступеню» помилково (постанова Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 08.11.2011 року), а тому інформація, яка викладена посадовою особою - головою Запорізької обласної державної адміністрації К. Бриль, у листі від 30.10.2018 року № 25-Л-2829-2, який направлений особисто позивачу і отриманий ним, а саме, «Нагородження орденом «За мужність» III ступеня (причому помилково)» є оціночним судженням, оскільки це висловлювання не можна витлумачити як таке, що містить фактичні дані і є суб`єктивною думкою відповідача, що наведена у листі на підставі судових рішень.
Отже, аналізуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у визнанні недостовірною та такою, що підлягає спростуванню, інформацію у листі, адресованому особисто позивачу ОСОБА_1 , а інформація у листі, адресованому позивачу не може бути розцінена як така, що принижує честь та гідність позивача в аспекті ст. 277, 297 ЦК України, а також положень Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», а є оціночним судженням відповідача, унаслідок чого така інформація не є предметом судового захисту, не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості (Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 761/9347/15-ц (провадження № 61-3037св18); від 14 лютого 2018 року у справі № 754/11312/15 (провадження № 61-2378св18).
Згідно із ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, однак ОСОБА_1 доказів, які б свідчили про порушення з боку відповідача права на повагу до честі та гідності в судовому засіданні не наведено, а вказані позивачем дії відповідача не охоплюються ознаками розповсюдження недостовірної інформації з метою завдати шкоди честі, гідності позивача та не можуть тягти за собою її спростування.
Не наведено ОСОБА_1 і фактів, які б підтвердили те, у чому полягає порушення його права на недоторканість честі та гідності, а також не вказано причинний зв`язок між спростовуваною інформацією і заподіянням йому моральної шкоди.
Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Відповідно до правил, встановлених ст. ст.16,23 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкоди полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності та ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Пунктами 3, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із порушенням наданих прав, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (душевних, психічних), яких зазнав позивач та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача обставини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно із ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджено.
Отже, пред`являючи вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн., позивачем жодним доказом не підтверджено її наявність та не зазначено з урахуванням яких обставин визначено розмір її відшкодування. Заявлений ОСОБА_1 розмір компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. є недоведеним та необґрунтованим, а позивачем не надано доказів, які б підтверджували спричинення йому моральної шкоди.
Суд першої інстанції також зазначав, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у даній справі є похідними від вимог про захист честі, гідності.
Отже, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо розповсюдження відповідачем недостовірної інформації відносно позивача, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію, тому, як наслідок не доведений факт настання збитків для позивача внаслідок розповсюдження недостовірної інформації відповідачем та причинно-наслідковий зв`язок між розповсюдженням недостовірної інформації та завданням шкоди, і, оскільки ОСОБА_1 у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку не надав жодного доказу на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди з вини відповідача, і, відмовляючи у позовних вимогах про спростування недостовірної інформації, суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення й вимоги про відшкодування моральної шкоди.
При вищевикладених обставинах, оцінюючи зібрані у цій справі докази в їх сукупності, виходячи із встановленого у судовому засіданні факту недоведеності обставин, на яких ґрунтується позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги не є обґрунтованими та задоволенню не підлягають за їх безпідставністю.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.
Доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Позивач ОСОБА_1 та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі стороною позивача апеляційному суду не надані.
Доказом, передбаченим ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі, якій може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. ст. 12 ч. 5, 81 ч. 7 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, є постанова Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2011 року у справі ЄУН 2-А/0817/1970/11 із Єдиного державного реєстру судових рішень із зазначенням ПІБ позивача (а.с.107-108), копія якої міститься у матеріалах цієї справи без зазначення ПІБ позивача (а.с.28), яка набрала законної сили та є чинною на час розгляду цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), та на яку у тому числі посилався суд першої інстанції у цій справі в обґрунтування своїх висновків.
В силу вимог ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у …адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій бере участь…особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Встановлено, що рішенням, що є предметом апеляційного оскарження у цій справі на теперішній час, суд першої інстанції не вирішував питання про розподіл судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 (а.с.9) в силу вимог закону був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 30.01.2020 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Подліянова Г.С.	Маловічко С.В.