ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/15473/18                                                                                 Головуючий у 1 інстанції: Мазур А.С.
                                                                                          Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  05 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Суддів  За участю секретаря	Вівдиченко Т.Р. Мельничука В.П. Федотова І.В. Борейка Д.Е	

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України,    адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної фіскальної служби  у Тернопільській області до Дочірнього підприємства «Агроцентр «Єврохім-Україна» про стягнення заборгованості,-
                                                    В С Т А Н О В И В :
Позивач - Головне управління Державної фіскальної служби  у Тернопільській області звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Агроцентр «Єврохім-Україна», в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив стягнути з рахунків відповідача податковий борг по орендній платі з юридичних осіб у сумі 34               058, 34 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, позивач - Головне управління Державної фіскальної служби  у Тернопільській області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити  позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не враховано той факт, що у відповідача наявний податковий борг за квітень 2018 року, який підлягає стягненню. 
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. 
Відповідно до ч. 4   ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу  розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  Дочірнє підприємство «Агроцентр «Єврохім - Україна» зареєстроване, як юридична особа та є платником орендної плати за землю з юридичних осіб.
Дочірнє підприємство «Агроцентр «Єврохім - Україна» подало до контролюючого органу податкову декларацію  з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2018 рік, в якій відповідач самостійно визначив річну суму орендної плати - 408 700, 11 грн., та щомісячну - 34 058, 34 грн.
06 червня 2018 р. позивачем сформовано податкову вимогу №20396-17 про сплату податкового боргу у сумі  34  058, 34 грн. (основний платіж), яка надіслана та вручена відповідачу.
Матеріали справи не містять доказів оскарження відповідачем вказаної податкової вимоги у судовому порядку, докази повної оплати податкового боргу відсутні, у зв`язку з чим, позивач, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI  (далі -  ПК України), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пп.    16.1.4     п.  16.1 статті 16 Податкового кодексу України  (далі -ПК України), платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Підпунктом 14.1.156 п.14.1статті  14 ПК України визначено, що податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Згідно п.54.1статті  54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Пунктом 57.1 статті 57 ПК України визначено, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу п. 57.3   статті  57 ПК України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту               54.3  статті  54 цьогоКодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
Пунктом 287.1  статті  287 ПК України визначено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Відповідно до пункту  287.3 статті  287 ПК України, податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.
Згідно з п.  59.1   статті  59 ПК України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Матеріали справи свідчать, що позивачем на адресу Дочірнього підприємства «Агроцентр «Єврохім-Україна» направлено податкову вимогу від  06 червня 2018 року № 20396-17 про сплату податкового боргу  у розмірі 34       058,34 грн.
Згідно пп.  14.1.175  14.1  ст.   14 ПК України,  податковий борг - сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Порядок стягнення податкового боргу платників податків врегульовано  статтями 95-99 Податкового кодексу України.
Відповідно до  статті 95 Податкового кодексу України,   контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків, шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.
Контролюючий орган звертається до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі.
Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу.
Контролюючий орган на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач заперечує наявність у нього податкового боргу з тих підстав, що 14 травня 2018 року ним, як продавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лартін», як покупцем було укладено договори купівлі-продажу нежитлових приміщень, за адресою: Тернопільська обл., Кременецький район, м. Кременець, вул. Березина (Боженка), буд. 107, що знаходяться на орендованій земельній ділянці.
Також, зазначив, що ним сплачено податок за землю за період, коли об`єкти нерухомості перебували у його власності. 
Матеріали справи містять копію уточнюючої податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності), з якої вбачається, що відповідачем було сплачено плату за землю у розмірі        34058, 34 грн. включно по травень місяць 2018 року.
Відповідачем прийнято зазначену уточнюючу декларацію, однак, в апеляційній скарзі він посилається на те, що у Дочірнього підприємства «Агроцентр «Єврохім-Україна» наявна заборгованість за квітень 2018 року.
В силу пп.  14.1.73   п.   14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, землекористувачами є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким згідно із законом надано у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Пунктом 288.2 ст. 288 Податкового кодексу України визначено, що платником орендної плати є орендар земельної ділянки.
Об`єктами оподаткування земельним податком є  земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), що знаходяться у власності; земельна ділянка, надана в оренду (п.  270.1  ст.   270, п.  288.3   ст.  288 ПК України).
Згідно статті 125 Земельного кодексу України,  право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Статтею 126 Земельного кодексу України визначено, що право власності та користування земельною ділянкою оформлюється, відповідно до  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються  статтею 120 Земельного кодексу України    та    статтею 377 Цивільного кодексу України.
Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
Пунктами   286.1   статі    286 Податкового кодексу України   визначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
В силу пункту 287.1  статті 287 Податкового кодексу України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
Матеріали справи свідчать, що відповідач, станом на момент звернення позивача до суду, не був власником приміщень, які розташовувались на земельних ділянках.
Також, ним сплачено плату за землю за фактичний період перебування такої землі у власності відповідача, відповідно до показників уточнюючої декларації, якою скориговано розмір орендної плати.
Апелянтом не надано суду апеляційної інстанції пояснень з приводу наявності податкової заборгованості у відповідача за квітень 2018 року, з огляду на заявлені показники уточнюючої декларації відповідача від 25 жовтня 2018 року, якою скореговано розмір орендної плати.
Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з рахунків відповідача податкового боргу по орендній платі з юридичних осіб у сумі 34   058, 34 грн.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Головного управління Державної фіскальної служби  у Тернопільській області та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 229, 243, 287, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені       статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      Вівдиченко Т.Р.          
Судді                                                                                           Мельничук В.П.
                                                                                Федотов І.В.

                                          Повний текст постанови виготовлено 10.02.2020 року