10.01.20
22-ц/812/51/20
Єдиний унікальний номер справи 489/1135/19
Провадження № 22-ц/812/51/20 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П. 

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 січня 2020 року                                           м. Миколаїв 

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі: 
головуючого Лисенка П.П., 
суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,
із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,
за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 22 жовтня 2019 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Румянцевої Н.О., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,
в с т а н о в и л а:

27 лютого 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі-Банк) пред`явило до  ОСОБА_1 вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.
17 жовтня 2009 року між Банком та  ОСОБА_1 укладено договір б/н, про надання банківських послуг з кредитування, шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до яких, остання отримала кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 1 000 гривень, із зобов`язанням сплачувати відсотки за користування грошима на суму залишку заборгованості за кредитом, які зазначені в Тарифах Банку, з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.
При цьому передбачалося, що строк дії картки, а, відповідно і договору, міг бути автоматично пролонгований на тих же умовах, якщо сторони не заявили про відмову від нього, і, позичальник отримав нову кредитну картку.
При цьому, кредитодавець в односторонньому порядку на власний розсуд міг змінити ліміт картки, збільшивши чи зменшивши його, в залежності від договірної поведінки позичальника та змінити відсоткову ставку, повідомивши про це позичальника.
Згідно із Правилами користування платіжною карткою, боржник доручав Банку списувати з будь-якого карткового рахунку, відкритого у цьому Банку, в тому числі з картрахунку, грошові кошти для здійснення платежів з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов`язань.
В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобов`язання більш чим на 120 днів, держатель картки сплачує Банку штраф у розмірі 250 гривень, як фіксована його частина, та у розмірі 5% від суми позову, як процентна складова.
У порушення умов договору, відповідач зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 31 січня 2019 року має заборгованість у 145 359 гривень 52 копійки, з яких:
-4 807 гривень 89 копійок – заборгованість за тілом кредиту;
-136 317 гривень 63 копійки – заборгованість за відсотками за користування кредитом;
-4 234 гривні – нарахована пеня та комісія за прострочення зобов`язання;
Посилаючись на наведене, та на те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, Банк просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 121 685 гривень 32 копійки, яка складається з:
-4 807 гривень 89 копійок – заборгованість за тілом кредиту;
-116 877 гривень 43 копійки – заборгованості по процентам за користування кредитом з 17.10.2009 по 31.10.2018 рр.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2019 рокупозов Банку задоволено частково. З відповідача на користь Банку стягнуто заборгованість за тілом кредиту у сумі 4 807 гривень 89 копійок та судовий збір. В задоволені іншої частини позовних вимог – відмовлено. 
Не погодившись із вказаним рішенням суду, Банк подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду в частині відмови у задоволені позову є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, просить його скасувати та ухвалити, в названій частині, нове рішення - про задоволення вимог банка у повному обсязі.
Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване заочне рішення суду І інстанції, в частині відмови щодо стягнення процентів,скасувати та прийняти, в названій частині, постанову, про часткове задоволення зазначених позовних вимог Банку, виходячи з наступних підстав.
Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішення, суд І інстанції виходив з того, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір кредиту. Банком надані належні докази стосовно заборгованості позичальника за тілом кредиту, але підстав для стягнення процентів - немає, так як відповідачем такі умови кредитного договору з кредитором не узгоджувалися. 
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, проте його висновки щодо стягнення процентів та результату вирішення справи, вважає не вірними, не обґрунтованими й не законними.
За Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Відмова від такого права є недійсною.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.
В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.
Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.
Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.
Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.
Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.
Оскаржене судове рішення ухвалено не у повній відповідності з виписаним вище та судовою практикою Великої палати Верховного Суду.  
Так, правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором регулюються положеннями Цивільного кодексу України.
Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
  Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
  Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
 У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
  За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
   Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
З матеріалів справи вбачається, і, таке встановлено судом 1 інстанції, 17 жовтня 2009 року між Банком та  ОСОБА_1 укладено договір б/н, про надання банківських послуг, шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до якого, остання отримала кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 1000 гривень, із зобов`язанням сплачувати відсотки за користування грошима на суму залишку заборгованості за кредитом, які зазначені в Тарифах Банку, з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 8, 9, 10-15).
При цьому передбачалося, що строк дії картки, а, відповідно і договору, міг бути автоматично пролонгований на тих же умовах, якщо сторони не заявили про відмову від нього, і, позичальник отримав нову кредитну картку (а.с. 74) .
Анкета-заява підписана позичальником 17 жовтня 2009 року, містить суму кредитного ліміту 1 000 гривень та базову процентну ставку за кредитом, що становить 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості (а.с. 8). 
Відповідно до розрахунку заборгованості (а.с. 5-7), перший кредитний ліміт був установлений банком в сумі 1 000 гривень, яким позичальник користувалася, брала та повертала періодичними платежами. 
У подальшому кредитний ліміт було збільшено до 5 000 гривень, а кредитні зобов`язання сторін продовжені. 
Зокрема, нарахування банком за користування кредитом та овердрафтом відсотків в розмірі, встановленому у довідці в 2,5% щомісяця у відповідності з тарифами банку, із розрахунку 360 календарних днів на рік; зобов`язання позичальника при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, сплатити банку штраф в розмірі 250 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів, а також відповідну пеню - п. 2.1.7.6.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів на погодження позичальника сплатити проценти у розмірі 2,5% на місяць за користування кредитними коштами, не відповідає матеріалам справи. А тому рішення в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
У позовній заяві Банку відсутні вимоги щодо стягнення неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми, а тому суд апеляційної інстанції з власної ініціативи не може її стягнути.
Рішення в частині стягнення на користь банку з позичальника заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 807 гривень 89 копійок не переглядається, оскільки жодною із сторін не оскаржується.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Отже, підписавши 17 серпня 2009 року заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» та довідку про умови кредитування, сторони визначили суттєві умови договору, які в односторонньому порядку змінені бути не можуть без попереднього погодження з позичальником. 
Між тим, починаючи з вересня 2014 року, Банком розрахована заборгованість відповідача за відсотковою ставкою 34,80 %, тобто за підвищеними Банком в односторонньому порядку.
Так, частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до частини 1 статті 1056? ЦК України (в редакції, чинної на час укладення договору) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. 
Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку (частина 3 статті 1056? ЦК України).
В разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати проценту ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором (частина 4 статті 1056? ЦК України), про кредитодавець зобов`язаний повідомити позичальника. 
Із змісту пунктів 1.3.2.3 та 1.3.2.9 Умов та правил надання банківських послуг (що діяли на час виникнення спірних відносин) вбачається, що банк має право здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків, про що зобов`язаний проінформувати позичальника.
З матеріалів справи вбачається, що на час укладання кредитного договору діяла базова процентна ставка по кредиту 2,5% в місяць або 30% на рік, яка в подальшому була збільшена Банком в односторонньому порядку до 34, 8%, при цьому, це з позичальником у письмовому вигляді не узгоджувалося. 
Таким чином, заборгованість по процентам, повинна розраховуватися виходячи із фіксованої ставки у 30% річних на суму боргу, що виникла за тілом кредиту у сумі 4 807 гривень 89 копійок.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути відсотки за користування кредитними коштами у сумі 2 909 гривень 84 копійки, за період – з вересня 2013 року, початок прострочки, і до закінчення терміну дії останньої картки, тобто до жовтня 2017 року.
За таких обставин, заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягнення процентів ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому є усі підстави для його скасування у цій частині у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України шляхом стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за процентами.
Відповідно до змісту статті 141 стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.
А саме, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнути з відповідача на користь банку 110 гривень 45 копійок судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог, щодо стягнення процентів, скасувати та прийняти в цій частині постанову, якою стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за процентами в розмірі 2 909 (дві тисячі дев`ятсот дев`ять) гривень 84 копійки, за період – з вересня 2013 року по жовтень 2017 року.
Стягнути ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 110 гривень 45 копійок судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                   П.П. Лисенко

Судді:                                        О.І. Галущенко

                                               Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 10 січня 2020 року