ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1737/20 Справа № 183/3243/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 39 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2019 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Виконавчий комітет Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання частково недійсним заповіту та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із уточненим в ході розгляду справи позовом, посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 та прилеглу до нього земельну ділянку, право власності на яку спадкодавець за життя не встигла належним чином оформити. За життя, 30 листопада 2016 року мати склала заповіт на її ім”я. 
Зазначила, що житловий будинок та прилеглу до нього земельну ділянку площею 0,0985 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , були придбані за спільні кошти батьками в період шлюбу, що було встановлено рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2008 року. На підставі вказаного рішення суду також встановлено, що у батька ОСОБА_4 було відсутнє право заповідати будинок, оскільки він перебував у спільній власності подружжя. Однак, право власності на будинок було зареєстровано за її батьком, тому за згодою матері батько приватизував земельну ділянку прилеглу до будинку і отримав за життя державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Нм № 00011, яка також є спільним сумісним майном подружжя і, як наслідок, батько також не мав права заповідати її, як і будинок.
Додала, що вона є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті матері, інші спадкоємці відсутні, в установлений законом термін вона звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, однак їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. 
У зв`язку з викладеним просить:
- визнати земельну ділянку площею 0,0985 га з цільовим призначенням – будівництво та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , спільною власністю подружжя;
- визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 у листопаді 2000 року, посвідчений секретарем Личківського виконавчого комітету Магдалинівського району Дніпропетровської області в частині земельної ділянки площею 0,0985 га з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0985 га з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Виконавчий комітет Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання частково недійсним заповіту та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом -задоволено частково.
Визначено, що подружжю - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві спільної сумісної власності належало кожному по 1/2 частці земельної ділянки площею 0,0985 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0985 га, з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку в межах міста, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Нм № 00011, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 11 від 18 січня 1994 року, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні іншої частини вимог – відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт належності на праві власності ОСОБА_3 нерухомого майна 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0985 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , знайшов своє підтвердження, оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, доказів наявності інших спадкоємців за законом чи спадкоємців за заповітом, які звернулися протягом встановленого строку до нотаріуса з приводу прийняття спадщини, матеріали спадкової справи не містять, як і доказів на підтвердження переходу права власності спадкового майна після смерті спадкодавця. При складання заповіту порушень щодо його оформлення чи посвідчення не встановлено, та не доведено обставин відсутності волевиявлення заповідача щодо складання заповіту на користь відповідача, справжність підпису не спростовано. 
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що земельна ділянка, як і розташований на ній будинок не повинні бути охоплені заповітом, оскільки єдиною спадкоємицею першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 була ОСОБА_3 , отже остання прийняла у спадок частину земельної ділянки свого чоловіка разом із будинком, тому ОСОБА_1 , у свою чергу повинна прийняти у спадок будинок разом із земельною ділянкою, на якій він розташований після смерті своєї матері ОСОБА_3 .
Учасники провадження в порядку ст. 360 ЦПК України з відзивом не зверталися.
Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав. 
Судом встановлено, що 13 лютого 1971 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб із ОСОБА_5 , про що виконкомом Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис за № 09 (а.с. 11).
10 вересня 1974 року ОСОБА_4 набув права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що посвідчено договором купівлі-продажу, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р. № 2936, зареєстрованого в БТІ за № 3644-34, про що свідчить відповідна відмітка у технічному паспорті на вищезазначене домоволодіння (а.с. 13-15).
Крім того, ОСОБА_4 на підставі рішення 16 сесії 21 скликання Новомосковської міської Ради народних депутатів від 02 червня 1993 року набув права власності на земельну ділянку площею 0,0985 га, розташовану на території Новомосковської міської Ради, цільове призначення якої – будівництво та обслуговування житлового будинку в межах міста, що посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серії ДП Нм № 00011 від 18 січня 1994 року, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 11 (а.с. 12). 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 07 листопада 2005 року і наданим суду у засвідченій позивачами копії (а.с. 6).
За життя, а саме 08 грудня 2000 року, ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області Білан Т. П., зареєстрований в реєстрі за № 893, згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і, взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_2 (а.с. 86, 95).
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2008 року у справі № 2-1300/08 визнано недійсним заповіт складений ОСОБА_4 у листопаді 2000 року і посвідчений секретарем Личківського виконавчого комітету Магдалинівського району в частині відносно будинку АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 право власності на вищезазначений житловий будинок в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 (а.с. 16).
Право власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 також підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства "Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації" № 28153002 від 26 листопада 2010 року (а.с. 17).
Судом встановлено, що в установлений законом термін після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись: ОСОБА_2 – із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом; ОСОБА_3 – із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право власності за законом; ОСОБА_6 – із заявою про відмову від своєї частки у спадщині за законом на користь ОСОБА_3 (а.с. 76, 79, 80).
Під час розгляду справи у суді першої інстанції встановлено, що спірний заповіт складений і підписаний ОСОБА_4 з додержанням вимог про форму заповіту, яка діяла на той час. Заповіт підписав власноруч заповідач ОСОБА_4 у присутності секретаря сільської ради, поставивши свій підпис. В заповіті вказано, що секретарем виконавчого комітету Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області Білан Т.П. роз`яснено ст. 535 ЦК УРСР, які діяли на тої час та обов`язково повинні були роз`яснені під час складання заповіту, вбачається із змісту заповіту, він посвідчений у вищезазначеній сільській раді 08 грудня 2000 року, секретарем сільської ради зазначено, що заповіт підписаний ОСОБА_4 у її присутності. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірена. Заповіт складено у двох екземплярах, з яких один залишився у виконавчому комітеті Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, а другий видано заповідачу. Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 893, стягнуто при цьому державне мито у розмірі 85 коп. (а.с. 95).
Враховуючи, що позивач не зверталася з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи за для спростування того, що саме померлий ОСОБА_4 поставив свій підпис на заповіті, як і не ставила питання щодо дієздатності заповідача на момент складення заповіту, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у вказаному заповіті чітко виражена воля заповідача, де він зазначив, що він, на випадок своєї смерті робить таке розпорядження, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і, взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_2 повністю.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заповіт ОСОБА_4 посвідчений 08 грудня 2000 року секретарем виконавчого комітету Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області Білан Т. П., відповідає вимогам ст.ст. 45,47,48,541 Цивільного Кодексу України 1963 року, який діяв на час його підписання.
При складанні заповіту порушень щодо його оформлення та посвідчення судом встановлено не було, тоді як позивачем не доведено обставин відсутності волевиявлення заповідача щодо складання заповіту на користь відповідача, матеріалами справи підтверджено, та справжність підпису заповідача не спростовано, тому підстави для визнання спірного заповіту недійсним відсутні, у зв`язку з чим, позов у цій частині задоволенню не підлягає.
Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають нормам чинного законодавства та узгоджуються з письмовими матеріалами справи.
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.
Доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка, як і розташований на ній будинок не повинні бути охоплені заповітом, оскільки єдиною спадкоємицею першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 була мати ОСОБА_3 , отже остання прийняла у спадок частину земельної ділянки свого чоловіка разом із будинком, тому ОСОБА_1 , у свою чергу повинна прийняти у спадок будинок разом із земельною ділянкою, на якій він розташований після смерті своєї матері ОСОБА_3 не заслуговують на увагу суду, оскільки належність спірного майна батькам позивача на праві спільної сумісної власності (по 1/2 частці) земельної ділянки площею 0,0985 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не свідчить про успадкування ОСОБА_3 спірної земельної ділянки після смерті ОСОБА_4 та не спростовують висновків, викладених у рішенні суду від 24 червня 2008 року, доказів оскарження якого матеріали справи не містять. 
Доводи апеляційної скарги про нікчемність заповіту, з підстав складання особою, яка не мала на це право, не ґрунтуються на нормах закону, оскільки доказів, які б спростовували дійсність даного заповіту, матеріали справи не містять. 
Судом встановлено, що при посвідченні спірного заповіту секретарем виконавчого комітету Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, додержано необхідних вимог законодавства: перевірено дієздатність заповідача, з`ясовано волевиявлення та складено заповіт, з роз`ясненням трактування відповідних норм ЦК України. 
Отже, доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновком суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида