Ухвала    
24 січня 2020 року
м. Київ
справа № 200/396/17
провадження № 61-1075ск20
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2017 року позивач звернувся з позовом до суду та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь суму боргу 48 980,00 грн, збитки від інфляції 5 5129,13 грн, три відсотки річних 5 893,70 грн, що разом складає суму 110 002,83 грн, відшкодувати понесені Позивачем судові витрати: 1 721,86 грн судового збору та 5 000,00 грн витрат на правову допомогу адвоката.
Рішенням  Бабушкінського  районного  суду  м.  Дніпропетровська  від 28 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу 48 980,00 грн, збитки від інфляції 55 129,13 грн, три відсотки річних 5 893,70 грн, що разом складає 110 002,83 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення  Бабушкінського  районного  суду  м.  Дніпропетровська  від  28  лютого  2018 року в частині стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних змінено.
Зменшено  суму стягнутих інфляційних збитків за період з 04 лютого 2014 року по 08 лютого 2018 року з 5 5129,13 грн до 21 017,78 грн та суму стягнутих трьох відсотків річних за період з 04 лютого 2014 року по 08 лютого 2018 року з 5 893,70 грн до 1 924,17 грн.
Рішення  Бабушкінського  районного  суду  м.  Дніпропетровська  від  28  лютого  2018 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 15 980,00 грн та відсотків за користування позикою у сумі 33 000,00 грн та витрат на правову допомогу у сумі 5 000,00 грн залишено без змін.
У січні 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (пункт 1 частини шостої, частина дев`ята статті 19 ЦПК України).  
Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.
Ціна позову у цій справі становить 110 002,83 грн, отже станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб  (2 102*100=210 200). 
Зазначена справа є малозначною у силу вимог закону за ціною позову. 
При цьому касаційна скарга не містить мотивів про те, що оскаржувані судові рішення підпадають принаймні під один із випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню. 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Верховним Судом також враховано, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі Azyukovska v. Ukraine (Азюковська проти України) від 09 жовтня 2018 року.
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1  на  рішення  Бабушкінського  районного  суду  м. Дніпропетровська від 28 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                              Є. В. Петров