ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

11 лютого 2020 року
м. Харків

справа №2-85/10
провадження №22-ц/818/208/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 
суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря - Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про скасування рішення виконкому, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, договору дарування, поновлення порушеного права користування житловим приміщенням, повернення квартири в комунальну власність, вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , виконкому Дзержинської районної у м. Харкові ради, ОСОБА_1 , відділу громадянства та реєстрації фізичних осіб Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України у Харківській області, Публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк» про визнання добросовісним набувачем нерухомого майна, визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов`язання зняти з реєстрації за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова 03 вересня 2019 року, постановлене під головуванням судді Штих Т.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 12 вересня 2019 року), -
в с т а н о в и в:
У серпні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про скасування рішення виконкому, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, договору дарування, поновлення порушеного права користування житловим приміщенням, повернення квартири в комунальну власність, вселення.
ОСОБА_5 подала зустрічний позов до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , виконкому Дзержинської районної у м. Харкові ради, ОСОБА_1 , відділу громадянства та реєстрації фізичних осіб Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України у Харківській області, Публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк» про визнання добросовісним набувачем нерухомого майна, визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов`язання зняти з реєстрації.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 03 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення виконкому Дзержинської районної у м.Харкові ради від 19.12.2006 року №188/14 про укладення з ОСОБА_2 договору житлового найму квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним свідоцтво від 29.12.2006 року про право власності ОСОБА_2 на вищевказану квартиру. Визнано недійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладені:
- між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , сторони повернуто у первісний стан; 
- між  ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , сторони повернуто у первісний стан;
- між ОСОБА_3  та ОСОБА_6 , сторони повернуто у первісний стан;
- між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , сторони повернуто у первісний стан;
- між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , сторони повернуто у первісний стан. 
Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . 
В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 – відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи по 3,20 грн. в рівних частинах з кожного.
В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що вимоги про скасування рішення виконкому не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Оскаржуване свідоцтво від 29.12.2006 року про право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру не може бути визнано судом недійсним, оскільки воно було видано у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Судом не визначено підстав для висновку про неможливість приватизації ОСОБА_2 спірної нерухомості. Крім того вимоги про визнання недійсними договорів відчуження квартири є безпідставними, оскільки відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 будь-коли мав право власності на спірне майно. Апелянт вважає, що позивачем не надано доказів наявності порушень вимог закону при укладенні нею договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_5 . ОСОБА_7 вважає себе добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , оскільки придбала її за відплатним договором у відповідності до закону.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач зареєстрований та є користувачем квартири АДРЕСА_1 з 16.10.1996 року, як син наймача ОСОБА_8 , тобто як член сім`ї наймача. З урахуванням того, що заочне рішення суду від 08.12.2006 року, яким зобов`язано виконком Дзержинської райради укласти з ОСОБА_2 договір житлового найму на спірну квартиру, провести її реєстрацію у спірній квартирі та яким визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування спірним приміщенням та знято його з реєстрації, - скасовано, у ОСОБА_2 відсутні права та обов`язки на укладення договору найму та подальшої приватизації спірного житла та відчуження даної квартири. У зв`язку з цим свідоцтво від 29.12.2006 року про право власності ОСОБА_2 на вищевказану квартиру є недійсним. Так само є недійсними і подальші договори купівлі-продажу спірної квартири. Позивач, як користувач квартири АДРЕСА_1 , підлягає вселенню у спірне житло.
Такі висновки суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи. 
Рішення суду в частині позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 16 жовтня 1996 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , як член сім`ї - син наймача ОСОБА_8 (а.с.8 т.1).
07 листопада 2006 року ОСОБА_8 , який був основним наймачем вказаної квартири, помер (а.с.44 т.1).
23 листопада 2006 року ОСОБА_2 звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом до виконкому Дзержинської райради, ОСОБА_1 про зобов`язання укладення з нею договору житлового найму та визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 08 грудня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені, зобов`язано виконком Дзержинської райради укласти з ОСОБА_2 договір житлового найму на квартиру АДРЕСА_1 , провести її реєстрацію у спірній квартирі та визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування спірним приміщенням та зняти його з реєстрації (а.с.26 т.1).
26 червня 2007 року вищевказане заочне рішення ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова скасоване та справу призначено до судового розгляду.
Натомість 19 грудня 2006 року відповідно до рішення виконавчого комітету Дзержинської районної у місті Харкові ради №188/14 з ОСОБА_2 укладено договір найму квартири АДРЕСА_1 (а.с.120 т.1).
29 грудня 2006 року ОСОБА_2  видано свідоцтво про право власності на вищевказане житло у порядку приватизації.  ОСОБА_1  знято з реєстрації за адресою:    АДРЕСА_2 .
На підставі нотаріально посвідчених договорів від 29 грудня 2006 року ОСОБА_2 продала спірну квартиру ОСОБА_4 ; 19 лютого 2007 року ОСОБА_4 продала квартиру ОСОБА_3 ; 11 вересня 2007 року ОСОБА_3 подарувала квартиру ОСОБА_6 ; 19 жовтня 2007 року ОСОБА_6 продав квартиру ОСОБА_5 ; 16 вересня 2011 року ОСОБА_9 продала квартиру ОСОБА_7 .
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що рішення виконкому Дзержинської районної у м.Харкові ради від 19.12.2006 року №188/14 про укладення з ОСОБА_2 договору житлового найму квартири АДРЕСА_1 , - є недійсним, оскільки заочне рішення про зобов`язання виконком Дзержинської райради укласти з ОСОБА_2 договір житлового найму на квартиру та провести її реєстрацію у спірній квартирі та визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування спірним приміщенням та зняти його з реєстрації – скасоване. Тому недійсним є і свідоцтво від 29.12.2006 року про право власності ОСОБА_2 на вищевказану квартиру, а також недійсними є договори відчуження спірного житла. Позивач вважає, що наявні підстави для його вселення у квартиру АДРЕСА_1 .
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.
Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.
У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до положень ст. 61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є користувачем квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований в ній, як син наймача ОСОБА_8 , у якості члена сім`ї наймача.
Згідно ст.71 ЖК України   при  тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання  особи    такою,  що втратила право користування  жилим приміщенням     внаслідок   відсутності  цієї  особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку ( ст.72 ЖК України).
ОСОБА_8 за життя не оспорював право сина – ОСОБА_1 на користування спірною квартирою.
Закон не передбачає автоматичної втрати права користування жилою площею члена сім`ї у разі смерті наймача квартири.  
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 08 грудня 2006 року за позовом ОСОБА_2 зобов`язано виконком Дзержинської райради укласти з ОСОБА_2 договір житлового найму на квартиру АДРЕСА_1 , провести її реєстрацію у спірній квартирі та визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування спірним приміщенням та зняти його з реєстрації.
Протягом    шести    місяців    після   смерті батька, у ІНФОРМАЦІЯ_1 2007 року, ОСОБА_1 , дізнавшись про наявність справи у суді щодо спірної квартири, подав заяву про скасування заочного рішення. При новому розгляді заявив позов про відновлення його права користування квартирою. Виконкомом Дзержинського району м.Харкова позов ОСОБА_1 визнав.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, встановлених актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, не встановлених цими актами однак по аналогії породжуючі цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади або органів місцевого самоврядування.
Таким чином підставами для виникнення прав та обов`язків  є юридичний факт, який означає підстави з якими норми цивільного права пов`язують встановлення, зміни, припинення, поновлення цивільних прав та обов`язків.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова 08 грудня 2006 року, яке було підставою для виникнення права ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 , ухвалою від 26 червня 2007 року скасоване. У зв`язку з чим підстави для укладення договору житлового найму між ОСОБА_2 та виконкомом відсутні.
У відповідності до ч. 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Оскільки рішення суду, на виконання якого було прийнято рішення виконкому Дзержинської районної у м.Харкові ради від 19.12.2006 року №188\14 про укладення з ОСОБА_2 договору житлового найму квартири АДРЕСА_1 , наразі скасоване, то права та обов`язки у ОСОБА_2 на його укладання відсутні.
Таким чином у ОСОБА_2 не виникло право користування спірною квартирою та права на подальшу її приватизацію.
Тому свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 29.12.2006 року на ім`я ОСОБА_2 має бути визнано недійсним, оскільки видано особі, яка не мала права користування зазначеним житлом.
Сама ОСОБА_2 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснила, що особисто до суду з позовом про визнання права користування квартирою не зверталась, колишнього наймача квартири ОСОБА_8 не знала. Її паспортом шляхом обману заволоділи випадкові знайомі. У зв`язку з чим нею було отримано новий паспорт. Зазначила, що жодного відношення до спірної квартири не має. Про заволодіння квартирою за допомогою її паспорту їй стало відомо, коли її викликали до слідчого у зв`язку із розслідуванням кримінальної справи.
Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.
Як зазначено вище, ОСОБА_2 набула право на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності, яке визнано недійсним, тому не може вважатися власником спірної квартири. У зв`язку з чим вона не мала права розпоряджатися нею шляхом укладення договору купівлі-продажу.
З матеріалів справи убачається, що подальше відчуження квартири АДРЕСА_1 здійснювалось особами, які набули право на неї за договорами від осіб, які не мали на те відповідних повноважень або інших правових підстав, тобто не мали прав власника на розпорядження таким майном. 
При цьому колегія суддів вважає, що визнання недійсними першого та всіх наступних договорів є належним способом захисту прав та законних інтересів  ОСОБА_1 , з огляду на те, що він не є власником спірної квартири, у зв`язку з чим не має права на витребування її з чужого незаконного володіння. Проте як особа, що має право користування спірною квартирою, вправі вимагати поновлення його прав та вселення у квартиру, яка не буде належати на праві власності сторонній фізичній особі.
У зв`язку з цим висновок суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Посилання ОСОБА_7 на те, що відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 будь-коли мав право власності на спірне майно, - не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки позивач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , є її користувачем, вселився туди на законних підставах як член сім`ї наймача.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_7 – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 
Судді:                                                                   С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук