Постанова                                             
Іменем  України                                            
27 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 2-3664/1998
провадження № 61-46739св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -   ОСОБА_2 ,
представник відповідача - ОСОБА_3 ,  
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_3 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 1998 року у складі судді Музичук Н. Ю. та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Хилевич С. В., Ковальчук Н. М.,
ВСТАНОВИВ:
1.        Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У 1998 році ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 без поважних причин у зв`язку з відбуванням покарання у вигляді позбавлення волі за вироком суду 
з 27 грудня 1997 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 . 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати 
ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилою площею в квартирі АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 
1998 року визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що станом на вересень 
1998 року відповідач не проживав у вказаній квартирі більше дев`яти місяців, без поважних на те причин, що згідно із законом є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_4 у листопаді 2014 року оскаржив його до суду апеляційної інстанції та просив поновити йому строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що вказане рішення суду першої інстанції він отримав 04 листопада 2014 року.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19 лютого 2015 року апеляційне провадження у цій справі закрито.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського  суду Рівненської області від 05 жовтня 1998 року закрито. Касаційну скаргу 
ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 19 лютого 2015 року задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 19 лютого 2015 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. 
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 17 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення суду першої інстанції відмовлено. 
Постановою Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року заяву 
ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 17 грудня 2015 року скасовано, справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 28 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 повернуто заявнику, а справу - до суду першої інстанції. 
Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року касаційну скаргу 
ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 28 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Апеляційного суду Рівненської області. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 1998 року залишено без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що норма матеріального права, яка була підставою для визнання ОСОБА_2 особою, що втратила право на користування житлом, на час вирішення спору, місцевим судом застосована правильно, відповідно до чинної на той час її редакції.
Апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції були всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні цього спору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у листопаді 2018 року, 
ОСОБА_2 в особі представника - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року справу за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що вирок від 24 грудня 1997 року набрав законної сили 10 січня 1998 року, тому житлове приміщення зберігалось за заявником до 10 липня 1998 року (пункт 7 частини третьої статті 71 ЖК УРСР). На час прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції ОСОБА_2 був відсутній у спірному приміщенні менше трьох місяців, що є недостатнім терміном для позбавлення його права користування житловим приміщенням.
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 
1997 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого статтею 102 КК України, а саме у спричиненні 31 травня 1996 року за місцем проживання своїй матері ОСОБА_1 , 1929 року народження, умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень, за що йому було призначено покарання - два роки позбавлення волі з відбуванням покарання у 
колонії-поселенні для осіб, які вчинили умисні злочини (а. с. 6-7).
На момент винесення вказаного вироку ОСОБА_2 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 (а. с. 8).
Відповідно до листа Рівненського міського відділу Управління Державної міграційної служби України у Рівненській області на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції за зазначеною адресою зареєстровані та проживають інші особи, які не є членами сім`ї сторін у цій справі, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а. с. 35).
Відповідно до відповіді на запит суду від 03 лютого 2015 року у відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції наявний актовий запис про смерть ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 25 листопада 
2001 року (а. с. 37).
Згідно із наданих на запит суду від 18 вересня 2018 у справі № 3664/1998 відповіді Другої рівненської державної нотаріальної контори та інформаційних довідок зі Спадкового реєстру № 53333514 та № 53333551 
від 18 вересня 2018 щодо ОСОБА_1 інформація про відкриття спадкової справи, видачі на її підставі свідоцтва про право на спадщину, про заповіти та спадкові договори, після смерті ОСОБА_1 відсутня 
(а. с. 240-242).
Відповідно до пояснень ОСОБА_2 , які він надав у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, він зареєстрований за іншою адресою, а за спірною адресою проживають чужі йому люди.
2.        Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_2 , подана представником - ОСОБА_3 , задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої, другої, пункту 7 частини третьої 
статті 71 ЖК УРСР (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин  понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення  зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: взяття  під  варту - протягом усього часу перебування під слідством і судом. У випадках,  передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.
За змістом статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно із статтею 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до частини третьої статті 377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.
Вирішуючи спір, суди, на підставі належно оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про те, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції відповідач не проживав у вказаній квартирі більше дев`яти місяців, без поважних на те причин, що згідно із законом є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом. Згідно тексту вироку 
від 24 грудня 1997 року ОСОБА_2 був взятий під варту в залі суду і право на спірне житлове приміщення за ним зберігалось за законом по 24 червня 
1998 року, а строк відбуття покарання, з урахування перебування під вартою в інший період, закінчувався 24 червня 1999 року. Перебування під вартою після слідства та суду або час відбування покарання не вважалось поважною причиною відсутності в спірному житлі.
Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до КПК України 1960 року вирок суду від 24 грудня 1997 року набрав законної сили 10 січня 1998 року, тобто до 10 липня 1998 року житлове приміщення зберігалось за 
ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки рішення суду першої інстанції у цій справі ухвалено 05 жовтня 1998 року, тобто після закінчення шестимісячного строку, передбаченого статтею 71 ЖК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Обґрунтовуючи доводи скарги про неправильне застосування судом положень статті 71 ЖК УРСР в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, та передбачала збереження за тимчасово відсутнім членом сім`ї наймача протягом шести місяців його відсутності без поважних причин, ОСОБА_2 не надав суду доказів про спростування доводів позивачки та наданих нею і оцінених належним чином судами доказів про те, що останній був відсутній у спірному житлі без поважних причин більше дев`яти місяців, які вона підтверджувала й письмовими доказами, зокрема повідомленням по кримінальній справі та листом установи від 07 вересня 1998 року, про те, що відповідач не проживає у спірній квартирі більше дев`яти місяців без поважних причин, на які суд першої інстанції послався у рішенні.
Правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що хоч позивач ОСОБА_1 і померла після ухвалення судом першої інстанції рішення, однак підстав, передбачених статтею 377 ЦПК України у зв`язку зі смертю сторони у спорі, що не допускає правонаступництва після ухвалення такого рішення, не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті, оскільки судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення.
Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження судом апеляційної інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримано норми матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, і на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають.
Верховний Суд, погоджуючись з висновками суду першої та апеляційної інстанції про те, що відповідач втратив право користування спірним жилим приміщенням, що підтверджено оціненими судами доказами, а також при перегляді справи у касаційному порядку через значний проміжок часу після відновлення провадження також враховує й те, що після відбуття покарання ОСОБА_2 не проявляв інтересу до спірного жилого приміщення, про що свідчать обставини справи про те, що з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції він вперше звернувся до апеляційного суду у листопаді 
2014 року, тобто через шістнадцять років після ухвалення судового рішення, яким було вирішено питання про його право користування спірним житлом на підставі статті 71 ЖК УРСР, яка передбачала збереження такого права за тимчасово відсутнім членом сім`ї протягом шести місяців його відсутності без поважних причин і надалі, тобто після відбуття ним покарання за дії, вчинені ним щодо його матері, яка була квартиронаймачем спірної квартири, позивачем у справі, та яка померла у листопаді 2001 року . 
ОСОБА_2 не посилався на обставини про те, що йому чинились перешкоди у користуванні цим жилим приміщенням, як члену сім`ї чи бувшому члену сім`ї наймача, й про те, що протягом указаного періоду часу як до визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, так і після визнання його таким, що втратив право на це жиле приміщення після відбуття покарання,  він був відсутній у спірному жилому приміщенні протягом шести місяців з поважних причин, і за ним мало зберігатись таке право в силу статті 71 ЖК УРСР.
Зазначені обставини свідчать про те, що до визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на жиле приміщення до відбуття покарання і після відбуття покарання, він не відновлював правовідносин щодо користування спірним жилим приміщенням до смерті квартиронаймача й припинення у зв`язку з цим правовідносин, що мали місце у нього з померлим наймачем житла, яке не було приватизоване наймачем, і до нього не перейшли обов`язки наймача цього житла. 
Крім того, вжитими судом апеляційної інстанції заходами не вдалось встановити спадкоємців позивача ОСОБА_1 , які прийняли спадщину та могли б бути правонаступниками її прав і обов`язків, та було встановлено, що на час розгляду справи у спірній квартирі проживають інші особи, які не є членами сім`ї сторін у цій справі, а, отже, суд апеляційної інстанції обґрунтовано не вбачав підстав для застосування положень               статтей 255, 257, 377 ЦПК України для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції у зв`язку зі смертю позивача після ухвалення рішення у спорі, що не допускає правонаступництва.
За таких обставин, необґрунтованими є доводи ОСОБА_2 про порушення його житлових прав, які він втратив у зв`язку з його відсутністю у спірному жилому приміщенні протягом встановленого законом строку без поважних причин.
Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану 
представником - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 
1998 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 жовтня 
2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
                                                                                                       Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович