Номер провадження: 22-ц/813/1414/20 
Номер справи місцевого суду: 522/9763/17
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:         Дрішлюка А.І., 
Черевка П.М., 

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова – Юдової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного університету імені І.І. Мечникова про поновлення на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:
29 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Одеського національного університету імені І.І. Мечникова (далі – ОНУ ім. І.І. Мечникова) про поновлення на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Посилаючись на те, що з 01 квітня 2001 року він працював на посаді електромонтера ботанічного саду ОНУ ім. І.І. Мечникова. В лютому 2007 року він звільнився з вказаної посади, а згодом знову звернувся із заявою щодо зарахування на посаду електромонтера ботанічного саду ОНУ ім. І.І. Мечникова шляхом укладання безстрокового трудового договору. Наказом ректора ОНУ ім. І.І. Мечникова від 10 грудня 2015 року №3377-18 «Про звільнення» позивача було звільнено 31 грудня 2015 року з посади електромонтера 3-го розряду експлуатаційно-технічного відділу (ботанічний сад) ОНУ ім. І.І. Мечникова у зв`язку з закінченням строку трудового договору. Однак позивач вказує, що у зверненні від 16 лютого 2007 року між позивачем та ОНУ ім. І.І. Мечникова було укладено безстроковий договір, а тому ОСОБА_1 вважає, що його звільнення на підставі ст. 36 КУпП відбулось без законних підстав.
На підставі зазначеного, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав. 
Представник відповідача ОНУ ОСОБА_2 . І.І. Мечникова – ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, просила відмовити у його задоволенні, пояснивши суду, що ОНУ ім. І.І. Мечникова є державним навчальним закладом, та фінансується кожного року згідно кошторису. У зв`язку зі зменшенням щорічного державного фінансування усі працівники університету працюють на підставі строкових договорів та періодично деякі посади є скороченими.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши  матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Статтею 43 Конституції України проголошено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього ( стаття 4 КЗпП України).
У частині 1 статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Як зазначено у статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
У статті 39 1 КЗпП України визначені умови продовження дії строкового трудового договору на невизначений строк, а саме, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.
Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 тривалий час працював в ОНУ ім. І.І. Мечникова по строковим трудовим договорам електромонтером 3 розряду, а з 05 березня 2007 року працівником зайнятим ремонтом та обслуговуванням технологічного обладнання та електрообладнання. 
У кінці кожного року позивач ОСОБА_1 подавав заяви про укладення з ним трудового договору на наступний рік. Так, згідно заяви від 26 листопада 2014 року ОСОБА_1 просив переукласти з ним трудові відносини на посаді електромонтера 5 розряду на 2015 рік. 
Наказом ОНУ ім. І.І. Мечникова №3341-18 від 26 листопада 2014 року з робітником, зайнятим ремонтом та обслуговуванням технологічного обладнання та електрообладнання, ОСОБА_1 переукладений строковий трудовий договір з оплатою праці за рахунок коштів спеціального фонду державного бюджету з  01 січня по 31 грудня 2015 року.
Наказом ОНУ ім. І.І. Мечникова №3377-18 від 10 грудня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади з 31 грудня 2015 року за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. Із зазначеним наказом ОСОБА_1 ознайомлений, але відмовився його підписати та забрати трудову книжку.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що пунктом 2 статті 36 КЗпП України передбачено можливість припинення трудового договору у зв`язку з закінченням його строку. При цьому, припинення трудового договору по закінченню строку не потребує заяви чи якогось іншого волевиявлення працівника, оскільки свою волю він вже виразив, коли уклав договір з визначеним строком трудового договору, одночасно виразивши і волю на припинення такого трудового договору по закінченню строку, на якій він був укладений. Роботодавець також не зобов`язаний попереджувати чи іншими чином інформувати працівника про майбутнє звільнення.      
Закон лише вказує на те, що, якщо після закінчення строку дії трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк (ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України).  Сторонами у даному випадку узгоджений строк дії договору до 31 грудня 2015 року. Відповідач, як одна із сторін трудового договору, заявив вимогу про припинення трудового договору, видавши наказ №3377-18 від 10 грудня 2015 про звільнення позивача з 31 грудня 2015 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору.
Трудовий договір, який в судовому порядку недійсним не визнавався, вичерпав свою дію, трудові відносини з позивачем припинені у зв`язку із закінченням погодженого сторонами строку, на який він укладався. Усі розрахунки з позивачами проведені, що підтверджується відповідними довідками, які містяться в матеріалах справи. Тобто, твердження позивача про незаконність його звільнення з підстав закінчення строку дії трудового договору є такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Таким чином, дійсний трудовий договір між відповідачем та позивачам має строковий характер та укладений на визначений строк, а тому позивача було звільнено у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із дотриманням вимог чинного трудового законодавства.
Посилання позивача ОСОБА_1  в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки за його заявою від 16 лютого 2007 року про зарахування на посаду електромонтера ботанічного саду між ним та університетом було укладено безстроковий трудовий договір, а тому підстави, передбачених положеннями статті 36 КЗпП України, для припинення трудового договору станом на 10 грудня 2015 року у відповідача були відсутні. Підстав, передбачених для укладання строкового трудового договору, не було, не приймаються до уваги з урахуванням наступного.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.  
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
   Як роз`яснено у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо).
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, а саме те, що 16 лютого 2007 року з ним був укладений трудовий договір на невизначений строк, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме, те що позивач звільнений з роботи за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у відповідності до вимог діючого трудового законодавства. 
Однак, в судовому засіданні ні суду першої інстанції та ні суду апеляційної інстанції, позивачем ОСОБА_1 належним чином не доведено, що його було звільнено з займаної посади без законних підставах.
Так, скасовуючи постанову апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2018 року з направленням справи на новий розгляд в апеляційному порядку, Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року по справі №522/9763/17 дійшов до наступного висновку: «замість дослідження цих умов, про що зазначалось у позовній заяві, апеляційний суд формально послався лише на те, що позивач трудовий договір не оспорював, а строк його дії закінчився.
Проте, для правильного вирішення справи, суду необхідно було встановити: чи дійсно характер роботи позивача не передбачав укладення безстрокового трудового договору та чи виконувана ним робота не може бути постійною; чи були якісь умови виконання цієї роботи, що передбачали укладення саме строкового трудового договору; чи враховувались інтереси працівника.
При цьому, апеляційний суд не звернув уваги на те, що у заяві про зарахування на посаду електромонтера від 16 лютого 2007 року позивач не зазначав про строк дії трудового договору, про особисті чи сімейні обставини, які би зумовлювали необхідність укладення з ним саме строкового трудового договору (а. с. 16).
Крім того, суд встановив, що між сторонами неодноразово переукладався строковий трудовий договір.
Апеляційний суд, пославшись на положення статті 39-1 КЗпП України, але без дослідження вищенаведених фактичних обставин, дійшов до передчасного висновку, оскільки застосував лише частину першу цієї статті.
Разом з тим, згідно частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
Отже, з урахуванням вищенаведеного, апеляційному суду слід дослідити  та оцінити твердження позивача про відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 23 КЗпП України, для укладення строкового трудового договору».
У статті 417 ЦПК України зазначено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.
При новому розгляді справи в апеляційному порядку з урахуванням вказаних вище вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції від 10 квітня 2019 року, колегія суддів виходить з наступного.
До позовної заяви позивач ОСОБА_1 надав копії власноручно написаних заяв про укладання з університетом строкових трудових договорів на визначений строк, встановлений за погодженням сторін,  на роботу в ботанічному саду електромонтером 3 розряду періодично з 01 березня 2001 року по 31 березня 2007 року з оплатою за рахунок спецфонду  університету (т. 1, а. с. 10-15).
У відзиві на позов, відповідач, ОНУ ім. І.І. Мечникова, та в судових засіданнях суду першої інстанції та апеляційних інстанцій, доводив те, що ОНУ ім. І.І. Мечникова є державним учбовим закладом і повністю фінансується з державного бюджету України. У зв`язку з щорічним скороченням фінансування та на підставі статті 34 Закону України «Про вище освіту» керівникам державних учбових закладів надається право самостійно вирішувати питання про чисельність працівників. Декілька років багато працівники університету, у тому числі, позивач ОСОБА_1 працюють на умовах строкових трудових договорів на визначений строк, встановлений за погодженням сторін на один рік. З робітниками зайнятими експлуатацією та обслуговуванням технологічного обладнання та електрообладнання університет укладає строкові трудові договори на визначений строк, встановлений за погодженням сторін у зв`язку з необхідністю, наявністю обсягу робіт та навантаженням на кожного робітника, а також у зв`язку зі зменшенням надходження коштів спеціального фонду університету, де фінансування залежить від кількості студентів за контрактом. За власноручно написаними або заповненими заявами позивача ОСОБА_1 про укладення строкового договору або продовження договору на наступній рік університет з 2007 року до 2015 року укладав з ним строковий трудової договір на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, на рік, що повністю влаштовувало позивача.  
Згідно пунктів 2.4, 2.8 Правил технічної експлуатації електроустановок споживачів, затверджених наказом Міністерства електроенергетики та вугільної промисловості №273 від 16 травня 2013 року позивач ОСОБА_1 як працівник по ремонту та обслуговуванню технологічного обладнання та електрообладнання 3 розряду повинен був щорічно здавати іспити по допуску на роботи.  До 2015 року ОСОБА_1 вчасно здавав іспити,  з вересня по грудень 2015 року він тричі запрошувався на засідання комісії до здачі іспиту по допуску на роботи, але відмовився від його здачі і проходження медогляду. У зв`язку з цим головний енергетик ОНУ ім. І.І. Мечникова ОСОБА_4 10 грудня 2015 року подав на ім`я ректора рапорт про не допуск ОСОБА_1 до роботи і припинення переукладання з ним трудового договору. Тому позивач був звільнений з роботи з 31 грудня 2015 року на підставі наказу №3377-18 від 10 грудня 2015 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору на законних підставах.
На підтвердження обставин, викладених у відзиві на позов та поясненнях,  відповідач, ОНУ ім. І.І. Мечникова, надав письмові докази, з яких із достовірністю та об`єктивністю вбачається, що за заявою позивача від 31 січня 2007 року про звільнення з займаної посади з 01 березня 2007 року  наказом №426 від 19 лютого 2007 року він був звільнений з посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін (т. 2, а. с. 49, 50).
Дійсно, на аркуші справи 51 том 2 міститься копія заяви позивача ОСОБА_1 на ім`я ректора університету від 16 лютого 2007 року про зарахування його на посаду електромонтеру ботанічного саду з 05 березня 2007 року.
Проте, наказом №624 від 12 березня 2007 року позивач ОСОБА_1 був зарахований на посаду робітника, зайнятого експлуатацією та обслуговуванням технологічного обладнання та електрообладнання за рахунок коштів спеціального фонду держбюджету з 05 березня по 31 грудня 2007 року, тобто був укладений строковий трудової договір (т. 2, а. с. 52).
В подальшому за заявами позивача ОСОБА_1 про переукладання строкового трудового договору на період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року з оплатою за рахунок спецфонду бюджету від 31 грудня 2007 року, на період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року від 31 грудня 2008 року, на період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2010 року від 01 грудня 2009 року, на період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011року від 06 грудня 2010 року, на період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року від  07 листопада 2011 року (т. 2, а. с. 53 – 58) та заявами позивача про продовження трудових стосунків на 2013 рік від 21 листопада 2012 року, на 2014 рік від 09 листопада 2013 року, на 2015 рік від 26 листопада 2014 року (т. 2, а. с. 59 – 61), роботодавцем  надавались відповідні накази про укладання з позивачем строкових трудових договорів на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, на один рік (т. 1, а. с. 156, 157, 159).
 Наказом по ОНУ ім. І.І. Мечникова №3341 від 26.11.2014р.  з  64 працівниками університету, у тому числі, і позивачем ОСОБА_1 як робітником, зайнятим ремонтом та обслуговуванням технологічного обладнання та електрообладнання, переукладений строковий трудовий договір з оплатою праці за рахунок коштів спеціального фонду державного бюджету з 01 січня по 31 грудня 2015 року (т. 1, а. с. 90-92).
Згідно пунктів 2.4, 2.8 Правил технічної експлуатації електроустановок споживачів, затверджених наказом Міністерства електроенергетики та вугільної промисловості №273 від 16 травня 2013 року позивач ОСОБА_1 як працівник по ремонту та обслуговуванню технологічного обладнання та електрообладнання 3 розряду повинен був щорічно здавати іспити по допуску на роботи (т. 2, а. с. 90-93). 
До 2015 року позивач ОСОБА_1 вчасно здавав іспити,  з вересня по грудень 2015 року він тричі запрошувався на засідання комісії до здачі іспиту по допуску на роботи,  але відмовився від його здачі і проходження медогляду, що підтверджується копіями журналу протоколів  перевірки знань з 2014 року, протоколу засідань комісії з перевірки знань з питань охорони праці за листопада 2014 року по Ботанічному саду, протоколу засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці  від 01 грудня 2015 року, протоколу №14 засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці від 10 листопада 2014 року, протоколу №15 засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці від 01 грудня 2015  року (т. 2, а. с. 103, 117).
У зв`язку з цим головний енергетик ОНУ ім. І.І. Мечникова,  ОСОБА_4 10 грудня 2015 року подав на ім`я ректора рапорт про не допуск ОСОБА_1 до роботи і припинення переукладання з ним трудового договору, що підтверджується копією рапорту головного енергетика Пастернака С.І. від 02 грудня 2015 року (т. 2, а. с. 86).
Наказом по ОНУ ім. І.І. Мечникова №3377-18 від 10.12.2015р. четверо працівників експлуатаційно-технічного відділу, у тому числі, позивача ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 31 грудня 2015 року за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (т. 1, а. с. 149). 
У абзаці 3 пункту 9 постанови  Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, Верховний Суд України (з відповідними змінами та доповненнями) роз`яснив, що, оскільки згідно ч. 2 ст. 23 КЗпП трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.
Згідно статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.  Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Аналізуючи норми матеріального прав, а саме, пункт 2 частини 1 та частину 2 статті 23, пункт 2 частини 1 статті 36  та статтю 39-1 КЗпП України у взаємозв`язку, та зазначені норми процесуального права, роз`яснення Верховного Суду України, наведені вище обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, наявні у справі письмові докази, надані сторонами у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, їх достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що позивачем ОСОБА_1 не було належним чином доведено те, що 05 березня 2007 року з ним був укладений трудовий договір на невизначений строк. Сама по собі заява від 16 лютого 2007 року про зарахування його на посаду електромонтеру ботанічного саду ОНУ ім. І.І. Мечникова з 05 березня 2007 року не може служити законною підставою для визнання трудового договору як укладеного на невизначений строк. 
З урахуванням наявності обсягу робіт та навантаженням на кожного робітника, а також у зв`язку зі зменшенням надходження коштів спеціального фонду університету, де фінансування залежить від кількості студентів за контрактом, що відповідає положенням частини 2 статті 23 КЗпП України, з працівниками університету укладався строковий трудової договір на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, на рік. Таким чином, позивач ОСОБА_1 був обґрунтовано та на підставі закону прийнятий на роботу за строковим трудовим договором на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, на рік, що виключає застосування до цих трудових правовідносин застосування частини 2 статті 39-1 КЗпП України. 
Таким чином, трудової договір, укладений між позивачем ОСОБА_1 та ОНУ ім. І.І. Мечникова не може вважатися таким, що укладений на невизначений строк.
Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріалами справи з достовірністю та об`єктивно підтверджується, що позивач ОСОБА_1 знайомився з усіма письмовими доказами, які надавалися відповідачем, під час розгляду справи у попередньому суді апеляційної інстанції, суді касаційної інстанції та при новому розгляді справи судом апеляційної інстанції і не спростував ці докази, тому ці доказами вважаються прийнятними. 
За таких обставин, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 звільнений з посади робітника, зайнятого ремонтом та обслуговуванням технологічного обладнання та електрообладнання, за наказом ОНУ ім. І.І. Мечникова №3377-18 від 10 грудня 2015 року у зв`язку з закінченням строку трудового договору згідно пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу Законів про працю України з 31 грудня 2015 року, на законних підставах, тому відповідачем не порушені трудові права позивача й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його права не підлягають захисту судом. 
Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 24 січня 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький  

                                                                                                                   А.І.Дрішлюк 

                                                                                                                   П.М.Черевко