ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1762/20 Справа № 215/4568/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Барильської А.П.
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач – Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо – збагачувальний комбінат»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги  ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1  та Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо – збагачувальний комбінат» на рішення  Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2019 року, яке ухвалено суддею Коноваленко М.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 04 листопада 2019 року, -
В С Т А Н О В И В :
В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо – збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ПівнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві.
Позов мотивовано тим, що 14 березня 2002 року від нещасного випадку, який трапився при виконання трудових обов`язків, загинув її чоловік ОСОБА_3 . Внаслідок смерті чоловіка позивач переносить тяжкі моральні страждання, оскільки раптова смерть чоловіка призвела до тривалого порушення її психічного стану, через що позивач дотепер переносить тяжкі моральні страждання. Після смерті чоловіка позивач залишилася сама, що призвело до погіршення її матеріального стану, оскільки заробіток чоловіка був єдиним джерелом доходу, у зв`язку з чим позивач була змушена самостійно заробляти на життя та докладати зусиль для організації свого життя, тому просила суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 700 грн. 
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 80 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає принципам єдності сталої судової практики за результатами розгляду аналогічних справ у Дніпропетровській області.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що втрата чоловіка є незворотною втратою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання позивача будуть тривати і надалі, що свідчить про їх безстроковість. Так як смерть чоловіка призвела до того, що позивач зазнала сильного нервового потрясіння, що призвело до втрати дитини, оскільки на день смерті чоловіка позивач перебувала у стані вагітності.
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ПівнГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що нормами ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю працівника на виробництві. 
Крім того вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що основною причиною нещасного випадку є порушення загиблим вимог п. 1.7 «Інструкції по охороні праці ІОП 03.213-99 для машиністів тепловозів та помічників машиністів тепловозів». 
На думку відповідача, позивачем не додано до суду належних доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди.
Відзиви на апеляційні скарги не подано. 
Учасники справи, належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ПрАТ «ПівнГЗК» - залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач з 09 червня 2000 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 (а.с.16).
За життя  ОСОБА_3 працював на посаді помічника машиніста локомотива (тепловоза) на вивезенні руди ВАТ «ПівнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК».
13 березня 2002 року при виконанні трудових обов`язків з  ОСОБА_3 стався нещасний випадок, в результаті якого він помер (а.с. 4-15).
Відповідно до Акту №5/ІІІ про нещасний випадок від 30 березня 2002 року форми Н-1, під час виконання трудових обов`язків ОСОБА_3 13 березня 2002 року, був вражений електричною дугою, після чого упав з висоти 4500мм на бетонне покриття (а.с. 5-6).
Згідно п. 10 Акту, особами, які порушили законодавство про охорону праці є 
помічник машиністу тепловоза ОСОБА_3 , який порушив п. 9.1 «Інструкції про охорону праці для машиністів і помічників машиністів тепловоза», п.п. 9.2., 9.3 «Інструкції про охорону праці по електробезпеці для машиністі і помічників машиністів тепловозів»; машиніст тепловозу ОСОБА_4 , який порушив п. 1.17 «Інструкції про охорону праці для машиністів і помічників машиністів тепловоза» (а.с. 6-7).
Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 32 роки (а.с. 3).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на ПрАТ «ПівнГЗК», суд першої інстанції виходив із того, що нещасний випадок, внаслідок якого помер чоловік позивача, стався під час його роботи 13 березня 2002 року, внаслідок якого позивачу спричинена моральна шкода, яка має бути відшкодована на підставі статті 440-1 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскільки смерть чоловіка позивача настала під час виконання трудових обов`язків внаслідок нещасного випадку в 2002 році, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин сторін положень статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року.
Згідно зі статтею 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК України не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
Стаття 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК України виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК України, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.
Стаття 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її чоловіка в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин.
Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних,тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити і з засад розумності, виваженості та справедливості.
Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу України, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зав`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Як вбачається з матеріалів справи, чоловік позивача загинув під час виконання трудових обов`язків.
Внаслідок його смерті позивачу спричинено моральну шкоду, пов`язану із втратою рідної людини, внаслідок чого позивач була позбавлена моральної підтримки, назавжди втратила турботу та підтримку близької людини, що призвело до душевних страждань, порушення нормальних життєвих зав`язків.
Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу заподіяно моральну шкоду і вона має право на її відшкодування з відповідача.
При цьому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що втрата чоловіка завдає позивачу фізичного болю та душевних страждань. 
Як вбачається з матеріалів справи, факт смерті потерпілого ОСОБА_5 від нещасного випадку встановлений Актом про нещасний випадок на виробництві від 30 березня 2002 року, що передбачає право членів сім`ї померлого на відшкодування їм моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд безпідставно застосував норми ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, для вирішення спору щодо відшкодування моральної шкоди колегією суддів відхиляються, оскільки ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року передбачено регулювання питання про відшкодування моральної шкоди. 
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що основною причиною нещасного випадку є порушення загиблим вимог п. 1.7 «Інструкції по охороні праці ІОП 03.213-99 для машиністів тепловозів та помічників машиністів тепловозів», з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно п. 10 Акту №5/ІІІ про нещасний випадок від 30 березня 2002 року форми Н-1, особами, які порушили законодавство про охорону праці є, зокрема, машиніст тепловозу ОСОБА_4 , який порушив п. 1.17 «Інструкції про охорону праці для машиністів і помічників машиністів тепловоза».
Факт смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві відповідача встановлений Актом №5/ІІІ про нещасний випадок від 30 березня 2002 року форми Н-1, що передбачає право членів сім`ї померлого на відшкодування їм моральної шкоди.
Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про не надання позивачем до суду належних доказів на підтвердження спричинення їй моральної шкоди, оскільки у зв`язку зі смертю чоловіка позивачу спричинено моральну шкоду, пов`язану із втратою рідної людини, що тягне за собою порушення нормальних життєвих зв`язків та необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, та сама по собі смерть рідної людини є для його рідних невиліковною психологічною травмою.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача про те, що визначений розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає принципам розумності, виваженості та справедливлості.
Відповідно до роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Беручи до уваги, що смерть чоловіка позивача настала у зв`язку з порушенням відповідачем вимог щодо безпеки праці, глибину та тривалість моральних страждань, смерть чоловіка призвела до того, що позивач перебуває у напруженому психічному стані, думки про його смерть не залишають її до теперішнього часу, адже смерть чоловіка призвела до того, що позивач зазнала сильного нервового потрясіння, що призвело до втрати дитини, оскільки на день смерті чоловіка позивач перебувала у стані вагітності. 
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, оскільки смерть чоловіка призвела до того, що позивач тривалий перебувала у напруженому психічному стані, думки про його смерть не залишають її до теперішнього часу. Смерть чоловіка призвела до різкого погіршення матеріального стану позивача, так як заробіток чоловіка був основним джерелом доходу їх сім`ї. Неспроможність у повній мірі задовольнити свої нагальні життєві потреби завдали позивачу додаткових моральних переживань. Внаслідок смерті чоловіка відбулись суттєві зміни у житті позивача, оскільки вона була змушена самостійно заробляти на життя, вести домашнє господарство, що призвело до порушення її нормального укладу життя, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 150 000 грн., що буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості.
У зв`язку із збільшенням розміру стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди підлягає збільшенню стягнутий судом першої інстанції розмір судового збору, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Зі змісту положень п. 3 ч. 3 ст. 175, п. 1.ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. 
Позивач подала позов про стягнення моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.
Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом судового збору, стягнутого з ПрАТ «ПівнГЗК» і збільшити його з 768,40 гривень до 1500 гривень.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ПрАТ "ПівнГЗК" залишенню без задоволення, рішення суду - зміні в частині розміру моральної шкоди, та збільшення його з 80 000 грн. до 150 000 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо – збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2019 року змінити в частині розміру моральної  шкоди, стягнутої  з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо – збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 80 000 грн. до 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 коп.
Рішення суду змінити, збільшивши розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо – збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 768,40 гривень до 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 28 січня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: