КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                        Апеляційне провадження № 22-ц/824/861/2020
                                                                                                                                              Справа № 754/6237/19
П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
22 січня 2020 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц., 
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Богдан І.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Лісовської О.В., ухвалене в м. Київ 09 вересня 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,  
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, - 
в с т а н о в и в :
        
В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. 
Позов мотивувала тим, що згідно ордеру від 05 липня 1974 року № Г 207993, виданого ОСОБА_10 , було надано дозвіл на заселення квартири АДРЕСА_1 у такому складі сім`ї: чоловіка ОСОБА_10 , дружини ОСОБА_11 , дочки ОСОБА_12 та синів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_2 . 
На сьогодні у вказаній квартирі зареєстровані та постійно проживають ОСОБА_1 ,  її чоловік ОСОБА_14 , син ОСОБА_15 , дочка ОСОБА_16 та онук ОСОБА_17 . Однак у квартирі також зареєстровані, але не проживають інші особи, такі як ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та її малолітній син ОСОБА_18 , ОСОБА_7 та її малолітній син ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . 
Зазначала, що відповідачі ніколи не проживали у даній квартирі, не брали участі в отриманні та облаштуванні житла, не сплачували за житлово-комунальні послуги і навіть не з`являлися в квартирі, наявність реєстрації відповідачів перешкоджає їй та її сім`ї у реалізації прав, пов`язаних з користуванням житлом. 
Оскільки документально підтверджено непроживання відповідачів у квартирі понад встановлений строк відповідно до ст. 71 ЖК України, при цьому обставин, які б свідчили про поважність відсутності відповідачів за місцем реєстрації тривалий час, немає, це є правовою підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
На підставі вищевикладеного просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , малолітнього ОСОБА_8 , ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 за вищевказаною адресою, у частині позовних вимог позивача про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_8 відмовлено.
 
               Позивач ОСОБА_1 не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції від 09 вересня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, визнати малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою за вищевказаною адресою.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилалася на те, що місцем проживання малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_8 є місце проживання їх батьків або одного із батьків, з ким вони проживають.
Стверджувала, посилаючись на ч. 4 ст. 29 ЦК України, що малолітня дитина не має право вільно та самостійно обирати місце свого проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків або одного з батьків з ким вона проживає.
Посилалася на позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 486/847/16-ц, згідно якої малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. 
Суд першої інстанції всупереч цій позиції в обґрунтування прийнятого рішення зазначив, що під час розгляду справи не встановив, що неповнолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не проживають у спірній квартирі без поважних причин, оскільки з урахуванням їх віку вони певний час не мають можливості самостійно обирати місце проживання.
Суд посилався на врахування думки Служби у справах дітей, представник якої у своїх поясненнях нібито категорично заперечував проти задоволення позовних вимог з урахуванням інтересів неповнолітніх осіб, однак представник третьої особи в своїх усних поясненнях будь-яких категоричних заперечень проти задоволення позовних вимог не висловлював, що підтверджується технічним записом судового засідання, і письмових пояснень третя особа щодо позову не подавала.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що факт непроживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується показаннями свідків та актами про непроживання осіб за місцем реєстрації від 13 липня 2018 року та 28 грудня 2018 року.
 
В даній частині рішення суду ніким не оскаржується і в силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.
 
Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в частині вимог до неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в зв`язку із недоведеністю, суд першої інстанції виходив із того, що визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування жилим приміщенням порушить їх право на житло, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими,  відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи вбачається, що 05 липня 1974 року ОСОБА_10 та членам його сім`ї ОСОБА_11 (дружина), ОСОБА_12 (дочка), ОСОБА_13 (син), ОСОБА_14 (син), ОСОБА_2 (син) видано ордер № Г 207993 на житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради від 13 травня 1974 року № 237 (а. с. 5).
Місце проживання позивача ОСОБА_1 зареєстроване за адресою АДРЕСА_3 із 18 жовтня 1990 року по теперішній час (а. с. 6).
На а. с. 7 знаходиться витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_3 , згідно якого станом на 04 квітня 2019 року в квартирі зареєстровані 13 осіб, зазначено дати їх народження та дати реєстрації; відомості про прізвище, ім`я та по батькові цих осіб відсутні.
Згідно акту від 13 липня 2018 року, комісією ЖЕД-303 була обстежена квартира АДРЕСА_1 і зі слів ОСОБА_1 родичі її чоловіка ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 за вказаною адресою зареєстровані, але не проживають, що підтверджують свідки ОСОБА_19 (квартира АДРЕСА_4 ), ОСОБА_20 (квартира АДРЕСА_5 ) (а. с. 8).
Згідно акту від 28 грудня 2018 року, комісією ЖЕД-303 була обстежена квартира АДРЕСА_1 і зі слів ОСОБА_1 родичі її чоловіка ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 за вказаною адресою зареєстровані, але не проживають, що підтверджують свідки ОСОБА_19 (квартира АДРЕСА_4 ), ОСОБА_21 (квартира АДРЕСА_6 ) (а. с. 9).
Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи від 24 квітня 2019 року, в квартирі за адресою АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_4 з 04 квітня 1984 року по теперішній час, ОСОБА_9 з 14 грудня 1995 року по теперішній час, ОСОБА_5 із 26 лютого 1988 року по теперішній час, ОСОБА_7 з 24 березня 1994 року по теперішній час (а. с. 16 - 17).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Звертаючись до суду із даним позовом про визнання осіб, в тому числі неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , такими, що втратили право користування жилим приміщеннямна підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України, позивач посилалася на те, що відповідачі ніколи не проживали у квартирі, не брали участі в отриманні та облаштуванні житла, не сплачували житлово-комунальні послуги і навіть не з`являлися в квартирі, а наявність реєстрації відповідачів перешкоджає позивачу та його сім`ї у реалізації прав, пов`язаних з користуванням житлом.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. 
 
Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).
 
Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.
 
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.
 
У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
 
Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» у справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.
 
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про  це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Разом із тим, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 були відсутні у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин.
 
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що враховуючи неповнолітній вік відповідачів, вони не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування житлом.
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що законні представники неповнолітніх відповідачів (відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ) не брали особистої участі в розгляді справи, і незважаючи на вжиті судом апеляційної інстанції заходи щодо виклику їх в судове засідання, не з`явились і пояснень щодо поважності причин відсутності у спірній квартирі не надали. 
 
Апеляційний суд враховує, що матеріали справи взагалі не містять доказів реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_3 , оскільки витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 7) є неперсоніфікованим, і визначити склад осіб, які конкретно зареєстровані за даною адресою, із нього неможливо.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також не заявлялося клопотань про витребування відповідних доказів.
 
Отже, в частині позовних вимог до неповнолітніх відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 позов є недоведеним.
 
Апеляційний суд також враховує, що позивачем взагалі не надано доказів і не зазначено, на підставі якого юридичного титулу спірна квартира на даний час перебуває у її володінні (право власності чи інше речове право), оскільки від цих обставин залежить спосіб захисту права позивача як власника чи користувача спірного майна. 
 
Також матеріали справи не містять відомостей, що позивач ОСОБА_1 є наймачем або членом сім`ї наймача квартири, якщо квартира не належить до приватного житлового фонду.
 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильних по суті та обґрунтованих висновків про безпідставність позовних вимог щодо визнання неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_8 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
 
З урахуванням недоведеності позову апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідачі ніколи не проживали у спірній квартирі, квартплату та комунальні послуги не сплачували, участі в утриманні житла не брали.
 
Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє апеляційної скарги, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 486/847/16-ц, є нерелевантною, оскільки в силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає рішення лише в межах доводів і вимог апеляційної скарги і позбавлений процесуальної можливості перевірити висновки суду першої інстанції щодо правильності задоволення вимог до відповідачів, які є батьками неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .
 
Доводи апеляційної скарги, що представник служби у справах дітей категоричних заперечень проти задоволення позовних вимог не висловлював, висновків суду першої інстанції по суті позову не спростовують і не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до неповнолітніх відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_8 відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
В частині задоволення позовних вимог рішення суду першої інстанції ніким не оскаржувалось і відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядалось.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                     Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                 Фінагеєв В.О.   
 
                                                                                            Яворський М.А.