Ухвала
 
18 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 243/6686/18
провадження № 61-20890ск19
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Кузнєцова В. О. розглянув касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення майнової та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ :
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення майнової та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 01 лютого 2015 року на автодорозі «Київ-Харків-Довжанське» біля м. Слов`янськ Донецької області сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої молодший сержант ОСОБА_2 , що проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 , яка розташована у м. Новоград-Волинський, на посаді механіка-водія, не впорався з керуванням бойової машини і виїхав на зустрічну смугу, де скоїв зіткнення з автомобілем «NISSAN ALMERA», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , що належить йому на праві власності. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «NISSAN ALMERA» отримав механічні пошкодження, а водій та його пасажири – тілесні ушкодження. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 за частиною першою статті 415 Кримінального кодексу України закрито у зв`язку відсутністю в діях водія складу кримінального правопорушення. За постановою Військової прокуратури сил антитерористичної операції Військової прокуратури Донецького гарнізону від 29 жовтня 2015 року в діях ОСОБА_2 вбачаються дії, які не відповідають пункту 12.1 Правил дорожнього руху України. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь 182 824,77 грн завданої майнової шкоди, яка складається із вартості відновлювального ремонту автомобіля і вартості зберігання автомобіля на автостоянці, та 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1  (польова пошта НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 182 824,77 грн. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Донецького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок невиконання водієм ОСОБА_2 вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху України і його дії перебували в причинному зв`язку з її настанням. Військова частина НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 )як володар джерела підвищеної небезпеки повинна нести відповідальність за заподіяну шкоду.
У листопаді 2019 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Верхового Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2019 року касаційну скаргуВійськової частини НОМЕР_1 залишено без руху та надано строк для усунення наявного у ній недоліку щодо доплати судового збору.
Вимоги ухвали заявником виконані – недолік, зазначений в ухвалі, усунуто.
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) у редакції, чинній на час звернення до суду касаційної інстанції, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. 
Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;            6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України.
Предметом позову у даній справі єстягнення майнової та моральної шкоди.
Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.
При цьому касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки зазначена касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись статтею 19, статтею 260, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, 
УХВАЛИВ : 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення майнової та моральної шкоди.
Додані до скарги матеріали повернути заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                            В. О. Кузнєцов