ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/287/20 Справа № 182/820/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання – Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсними пунктів кредитного договору та визнання недійсним кредитного договору,- 
                        В С Т А Н О В И Л А:
12 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ “Альфа-банк” про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсними пунктів кредитного договору та визнання недійсним кредитного договору. Просив, з урахуванням уточнень, визнати недійсною з моменту укладення договору умову п.2.8 Кредитного договору № 500496331 від 25 червня 2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , а також умови Додатку № 1 до Кредитного договору №500496331 від 25 червня 2014 року, якими передбачено щомісячну сплату комісійної винагороди Банку у розмірі 1440,00 грн. (п. 5.4. Додатку). Зобов`язати ПАТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 з часу укладення Кредитного договору, зарахувавши сплачену ОСОБА_1 комісію в сумі 57600, 00 грн. в рахунок заборгованості по тілу кредиту та процентах, що передбачені умовами Кредитного договору № 500496331 від 25 червня 2014 року. Залишок коштів, які залишаться після зарахування заборгованості по тілу кредиту та процентів, виплатити йому шляхом видачі грошових коштів через касу банку (а.с.1-4,13-16,65-68).
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсними пунктів кредитного договору та визнання недійсним кредитного договору — відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи (а.с. 94-98).
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 25.06.2014 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №500496331 (а.с.5).
Відповідно до п.2.4 кредитного договору, банк надав кредит позичальнику для власних потреб шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника № НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику в ПАТ «КБ «Надра», МФО 380764 суми грошових коштів в розмірі 40000 грн., з терміном погашення до 26.06.2018 року.
Відповідно до п.2.2, процентна ставка за користування кредитом складає 0,01 % річних. Тип процентної ставки-фіксований.
У п.2.6 кредитного договору зазначено, що позичальник зобов`язується здійснювати платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим договором щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цього договору (а.с.6) і який є його невід`ємною частиною.
Відповідно до п.2.8 договору, комісійна винагорода банку, з урахуванням п.2.8.1, складає за управління кредитом за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом - 3,60 % від суми кредиту і оплачується щомісячно за кожний місяць користування кредитом, відповідно до графіку платежів, який є Додатком № 1 до цього договору. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірні умови кредитного договору були узгоджені сторонами (досягнуто згоди з усіх істотних умов договору), кредитний договір підписаний сторонами, останні мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконував їх умови, що підтверджується виписками по особовим рахункам. А також, зазначив, що оскільки позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, суд відмовив із цих підстав також.
Проте погодитися з такими висновками суду колегія суддів не може.
Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».
За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1,2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацами 2, 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до ч.8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону, чинній на час укладення кредитного договору нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
За рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на час укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
З матеріалів справи вбачається, що 025 червня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 500496331, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 40000 грн., зі сплатою 0,01 % річних, строком до 26.06.2018 року.
Згідно з пунктом 2.8.1 указаного договору для позичальника встановлено комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 3,60 % від суми кредиту за період з першого місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом і сплачується позичальником за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до кредитного договору та його невід`ємною частиною.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що пунктом 2.8 кредитного договору передбачено комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 3,60 % за період з першого місяця користування кредитом по дату остаточного повернення, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є незаконним. Крім того, в договорі банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику.
Відповідно до пункту 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на час укладення кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити, зокрема: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).
Згідно з Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням всіх супутніх послуг, що є додатком 1 до кредитного договору, частина щомісячного платежу в розмірі 1440,00 грн., що є 3,60% від суми кредиту, визначена як плата за інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо), в той же час плата за вказані послуги умовами кредитного договору не передбачена.
За приписами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним у цілому, так і визнання недійсним окремих його положень.
У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та наявність підстав для визнання недійсним пункту 2.8. договору про надання споживчого кредиту від 25 червня 2014 року № 500496331, а також умов додатку №1 до кредитного договору № 500496331 від 25 червня 2014 року, яким передбачено щомісячну сплату комісійної винагороди Банку у розмірі 1440 грн. (п.5.4. Додатку).
При вирішенні питання про розмір суми зайво сплачених коштів колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням всіх супутніх послуг, що є додатком 1 до кредитного договору, сума щомісячного платежу на погашення кредиту становить 2273,51 грн. на протязі всього періоду погашення кредиту, з неї 1440 грн. – платіж за послуги банку, що становить 3,60% від суми кредиту.
ОСОБА_1 надано докази здійснення погашення суми заборгованості за кредитом на протязі 42 місяців коштів в сумі 60480,00 грн., яка обрахована шляхом множення щомісячного платежу в розмірі 1440 грн. на період сплати платежів на погашення заборгованості за кредитом (42 місяці).
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
В розумінні ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту, хоча законодавство чітко не встановлює , які саме причини є поважними. Суд на власний розсуд визначає, чи були причини для пропущення позовної давності поважними.
Колегія суддів звертає увагу, що до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, від представника відповідача надійшла заява про застосування позовної давності.
Суд першої інстанції у рішенні суду зазначив, що позивачем пропущено позовну давність без поважних причин, але не застосував позовну давність, оскільки виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими.
Судова колегія вбачає, що позивач обґрунтував свої вимоги щодо недійсності пункту кредитного договору виключно невідповідністю його вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору).
Вказані норми законодавства є публічними і загальнодоступними.
Кредитний договір укладений 25.06.2014 року. Незнання законодавства само по собі не може вважатися поважною причиною пропуску строку позовної давності.
Позивач звернувся до суду з позовом 12.02.2018 року, тобто вже після спливу позовної давності. Підстави пропуску строку не обґрунтував.
При таких обставинах, у суду апеляційної інстанції немає підстав вважати пропуск строку позовної давності таким, що відбувся з поважних причин і в такому випадку немає підстав для захисту порушеного права.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими, але в їх задоволенні слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. 
Відповідно до абз. 3 ст. 11 Закону України “Про судове рішення у цивільній справі” встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. 
Висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог і в той же час застосування строку позовної давності є помилковими, оскільки суперечать вимога ст. 11 Закону України “Про судове рішення у цивільній справі”.
За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування відмови в задоволені позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. 
       Керуючись ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
       Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року змінити в частині правового обґрунтування відмови в позові.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

       Судді: