Постанова
Іменем України
 
22 січня 2020року
м. Київ
справа № 128/3957/15-ц
провадження № 61-1652св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 на постанову Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Стадника І. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 12 квітня 2005 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 грудня 2012 року розірвано, проте спільне проживання між ними не припинено, і 12 квітня 2013 року вони знову зареєстрували шлюб, який 28 жовтня 2014 року розірвано. За час перебування у шлюбі вона разом із ОСОБА_2 придбали земельну ділянку та збудували на ній житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою вона зареєстрована. Після розірвання шлюбу 28 жовтня 2014 року вона продовжувала проживати у вказаному будинку разом зі своєю дочкою ОСОБА_10 16 квітня   2015 року поїхала працювати і була відсутня протягом трьох місяців. Після повернення в липні 2015 року, мала намір повернутися у будинок для постійного проживання, але ОСОБА_2 почав чинити їй перешкоди у доступі до будинку, що полягали у тому, що він зачинив усі двері, не впускав її у будинок, вимагав покинути територію будинку, погрожував охоронною службою та визвав охорону. Про те, що вона не мала змоги потрапити у будинок складено акт про недопуск до місця проживання та реєстрації від 30 липня 2015 року. Зазначає, що для вирішення питання щодо усунення перешкод у користуванні будинком та своїм майном, відразу ж звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом перешкоджання колишнім чоловіком у користуванні майном. Незважаючи на її неодноразові звернення, ОСОБА_2 продовжує перешкоджати їй користуватися житловим приміщенням. У зв`язку з цим вона змушена тимчасово проживати у своєї матері ОСОБА_11 .
 
Посилаючись на викладене, позивач просила вселити її до будинку АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати їй користуватися будинком.
 
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Вселено       ОСОБА_1 до будинку АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позову відмовлено. 
 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що рішення суду щодо визнання ОСОБА_1 та її дочки ОСОБА_10 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, або щодо їх виселення з вказаного житлового будинку на час винесення судового рішення немає, а тому позивач довела свою вимогу щодо права на вселення до будинку.
 
Додатковим рішенням цього ж суду вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що            ОСОБА_1 не є власником (співвласником) та/або членом сім`ї          ОСОБА_3 , який є власником спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, а також не надано суду доказів виникнення між ними правовідносин, що надають право ОСОБА_1 на користування спірним житловим приміщенням, а у ОСОБА_3 виник обов`язок надати позивачу вказане житлове приміщення для проживання. Таким чином, із набуттям права власності на спірне майно ОСОБА_3 , ОСОБА_1 втратила право користування жилим приміщенням, проте доказів набуття такого права щодо нового власника житлового приміщення позивачем суду не надано.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У січні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду      від 11 грудня 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що позивач виселена з місця проживання та реєстрації поза своєю волею та протиправно залишена без місця проживання ОСОБА_2 . При укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_3 як новий власник знав про обставини реєстрації позивача за адресою знаходження спірного сумісного майна подружжя, йому були відомі ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості, а саме про наявність осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні. Фактично відповідачі своїми діями самоправно примусово протизаконно позбавили житла не маючи на це відповідного рішення суду. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Встановлені судами обставини
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12 квітня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 грудня 2012 року розірвано. 12 квітня 2013 року сторони знов зареєстрували шлюб, який 28 жовтня 2014 року розірвано.
 
Із ксерокопії іпотечного договору від 21 серпня 2008 року                                                № 0101/0808/88-215-Z-01, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 встановлено, що цим договором забезпечується належне виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) із кредитного договору від 21 серпня 2008 року                    № 0101/0808/88-215, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, у тому числі щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо повернення іпотекодавцем іпотекодержателю кредиту у сумі 60 000,00 дол. США у строк до 20 серпня 2018 року.
 
Предметом іпотеки за вказаним договором є: житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить іпотекодержателю на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок із господарською будівлею та спорудами, виданого 08 серпня 2008 року Виконавчим комітетом Якушинецької сільської ради та земельна ділянка кадастровий номер 0520688906:04:003:0258, загальною площею 0,0716 га, що знаходиться за вказаною адресою, яка належить іпотекодавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 701916.
 
В іпотечному договорі зазначено, що іпотекодавець свідчить, що його дружина згодна з укладенням цього договору та його умовами. На підтвердження цього дружина іпотекодавця надала письмову заяву про таку згоду, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Нідзельською І. Є. 21 серпня 2008 року за реєстровим № 2058.
 
30 травня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Комфорт Фінанс» та ОСОБА_7 укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, предметом якого є право вимоги за іпотечним договором від 21 серпня 2008 року № 010170808/88-215-Z-01 (зі всіма змінами та доповненнями, які вносилися до цього договору шляхом укладення договорів про внесення змін, додаткових угод до іпотечного договору тощо), що укладений між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 .
 
Вказаний договір посвідчено 30 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ісаєнко О. В. та зареєстровано в реєстрі за № 2214, що підтверджується його ксерокопією.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_3 , відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки     від 23 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Белая О. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 693, є власником земельної ділянки площею 0,0716, кадастровий номер 0520688906:04:003:0258, розташованої за адресою: на АДРЕСА_1 , та відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Белая О. М. та зареєстрованого у реєстрі за № 692, є власником вказаного житлового будинку з господарською будівлею та спорудами.
 
Згідно з ксерокопією довідки № 2964, виданої Якушинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області від 02 серпня 2017 року, за адресою:          АДРЕСА_1 , зареєстровані: з 26 червня 2017 року - ОСОБА_3 (власник), із 10 квітня          2012 року - ОСОБА_10 та ОСОБА_1 (у родинних стосунках із власником не перебувають).
 
ОСОБА_1 відповідно до договору дарування від 21 листопада 2012 року, є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .
 
ОСОБА_1 для вирішення питання щодо усунення перешкод у користуванні будинком та своїм майном, зверталась до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом перешкоджання колишнім чоловіком користуватися майном, що підтверджується ксерокопією талону-повідомлення № 344, реєстраційний № 4167.
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого набуто нерухоме майно, яке зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , а саме: житловий будинок та земельна ділянка з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташовані за адресою:  АДРЕСА_1 .
 
Вказане нерухоме майно, за згодою дружини - ОСОБА_1 передано ОСОБА_2 в іпотеку ВАТ «Сведбанк» у якості забезпечення його зобов`язань за кредитним договором від 21 серпня 2008 року № 0101/0808/88-215. У подальшому право вимоги за кредитним та іпотечним договорами неодноразово передавалось на підставі договорів про відступлення права вимоги іншим особам.
 
Останнім іпотекодержателем, відповідно до договору від 30 травня 2016 року про відступлення прав вимоги, є ОСОБА_7 04 липня 2016 року на підставі застереження, визначеного іпотечним договором та договором відступлення права вимоги, право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за       ОСОБА_7 , яка у свою чергу, на підставі укладення договорів купівлі-продажу від 23 червня 2017 року продала його ОСОБА_3 . 
 
Отже, кінцевим власником спірного майна є ОСОБА_3 , а позивач у справі ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_10 залишились зареєстрованими за вказаною адресою.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.
 
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Статтею 156  ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Установивши, що право користування спірним будинком ОСОБА_1 було похідним від прав колишнього власника будинку - ОСОБА_2 , із яким позивач перебувала у шлюбі, проживала у цьому будинку та надала письмову згоду на його передачу в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні будинком та вселення, оскільки право останньої припинилося зі зміною власника.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції врахував, що перехід права власності на житловий будинок до нового власника є підставою для припинення права користування житловим приміщенням члена сім`ї попереднього власника, а отже, вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими. 
 
ОСОБА_1 не є власником (співвласником) та/або членом сім`ї          ОСОБА_3 , який є власником спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, між позивачем і новим власником будинку відсутні правовідносин, що надають право ОСОБА_1 на користування спірним житловим приміщенням, а отже, у ОСОБА_3 відсутній обов`язок надати позивачу вказане житлове приміщення для проживання.
 
Твердження заявника про те, що при укладенні договору купівлі-продажу      ОСОБА_3 як новий власник знав про обставини реєстрації позивача за адресою знаходження спірного сумісного майна подружжя, йому були відомі ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості, а саме про наявність осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, є безпідставними, оскільки позивач надала згоду на передачу житлового будинку АДРЕСА_1 , в іпотеку, а отже, розуміла, що в разі порушення виконання зобов`язань за договором кредиту, можуть настати наслідки у вигляді звернення стягнення на предмет забезпечення цього кредитного зобов`язання.
 
Таким чином, оскільки позивач зареєстрована у спірному житловому будинку за згодою його колишнього власника ОСОБА_2 , право власності якого припинилося у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 втратила право користування будинком, оскільки право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та зберігатися лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є.
 
Право позивача на користування спірним житловим будинком припинилося із зміною власника будинку. Новий власник житлового будинку вправі користуватись і розпоряджатися на власний розсуд належним йому майном в силу положень закону, який захищає право власності. Суд не має підстав для втручання у право власності нового власника, який заперечує проти проживання у житловому будинку члена сім`ї колишнього власника.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 395, 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                         О. В. Ступак
 
                                                                                                  І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                           Г. І. Усик