Головуючий суду 1 інстанції - Гуцол М.П.   
Доповідач -Луганська В.М. 

Справа № 418/3844/19
Провадження № 22-ц/810/998/19

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року  м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Луганської В.М.
суддів: Авалян Н.М., Коновалової В.А.
за участю секретаря: Перишкіна Т.М.
учасники справи:
позивач- ОСОБА_1 
відповідач -Микільська сільська рада Міловського району Луганської області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Міловського районного суду Луганської області від 22 жовтня 2019 року, ухвалене судом у складі судді Гуцола М.П.
за позовом ОСОБА_1 до Микільської сільської ради Міловського району Луганської області про визнання права власності на земельну ділянку (пай),

в с т а н о в и в:
       У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказав, що у 1993 році згідно рішення загальних зборів від 02 червня 1993 року протокол №2 позивач був прийнятий в члени КСП імені Леніна Міловського району Луганської області, в якому працював трактористом до 23 жовтня 1996 року. 
25 березня 1994 року КСП імені Леніна села Діброва Міловського району Луганської області було видано Державний акт на право колективної власності на землю КСП ім. Леніна серії ЛГ №3080000001. На час видачі Державного акту на право колективної власності на землю КСП імені Леніна позивач був членом даного підприємства.
Однак, згідно офіційної інформації Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 19.04.2019 року №28-12-0.3-3282/2-19 у виписці з протоколу №2 загальних зборів членів КСП ім. Леніна від 23.10.1996 року, що є складовою в «документації по паюванню земель колективної власності на землю КСП ім. Леніна Міловського району Луганської області» у списках членів підприємства, які мають право на земельну частку (пай) та отримання сертифікату, позивач не зазначений.
Позивач посилається на те, що оскільки він на час одержання КСП ім. Леніна Державного акту на право колективної власності на землю станом на 25.03.1994 року був членом КСП, то має право на земельний пай і на ім`я позивача помилково не видали сертифікат на право на земельну частку (пай) при розпаюванні землі даного сільгосппідприємства.
Про наявність свого права на земельну частку (пай) із земель колективної власності колишнього КСП ім. Леніна, позивачу стало відомо лише навесні поточного 2019 року, коли він із преси дізнався, що має право на земельну частку (пай), так як на час отримання КСП Державного акта на землю про право колективної власності на землю від 25.03.1994 року був повноправним членом даного сільськогосподарського підприємства, однак з 29 листопада 1994 по 29 червня 1996 року проходив дійсну строкову військову службу у Збройних силах і фізично не міг контролювати додержання його прав при паюванні земель КСП ім. Леніна, яке саме у цей час здійснювалось, а після звільнення зі служби і літнього відпочинку позивач звільнився з КСП і став працювати в інших підприємствах та організаціях і об`єктивно не міг знати про те, що його не включили у список по паюванню земель КСП ім. Леніна.
       У зв`язку з викладеним, позивач просив суд визнати причини пропуску ним строку звернення до суду за захистом і поновленням порушеного права на земельну частку (пай) поважними та поновити пропущений строк; постановити судове рішення, яким заявлені вимоги задовольнити визнати за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) у розмірі 9,0100 умовних кадастрових гектарів, яка б належала позивачу, як особі внесеній до «Списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства» доданого до Державного акту про право колективної власності на землю КСП імені Леніна села Діброва Міловського району Луганської області серії ЛГ №3080000001, виданого Міловською районною радою Луганської області 25 березня 1994 року і зареєстрованого у Книзі обліку державних актів про право колективної власності на землю за №115.

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 22 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним вище рішенням ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду, поновити пропущений строк та направити справу до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції встановив та визнав за ним права на земельний пай, однак при ухваленні свого рішення суд першої інстанції не вірно оцінив і зробив неправильний висновок щодо недоведеності позивачем поважності причин пропуску позовної давності для звернення до суду.
Скаржник посилається на те, що про наявність свого права вимоги щодо визнання за ним права на земельну частку (пай) із земель колективної власності колишнього КСП ім. Леніна, позивачу стало відомо лише навесні поточного 2019 року, коли він із преси дізнався, що має право на земельну ділянку частку (пай). З 29 листопада 1994 по 29 червня 1996 року проходив дійсну строкову військову службу у Збройних силах України і фізично не міг контролювати додержання його прав при паюванні земель КСП ім. Леніна, яке саме у цей час здійснювалось, а після звільнення зі служби і літнього відпочинку позивач звільнився з КСП і став працювати в інших підприємствах та організаціях і об`єктивно не знав і не міг знати про те, що у протоколі №2 загальних зборів членів КСП ім. Леніна від 23.10.1996 року позивача у список членів даного КСП при паюванні землі вже не включили.
Судом першої інстанції помилково застосовано ст. 71 ЦК УРСР 1963 року. Скаржник посилається на те, що відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, суд самостійно застосував наслідки пропуску строку без подання іншою стороною заяви. Під час розгляду даної цивільної справи відповідачем Микільською сільською радою Міловського району Луганської області, як іншою стороною у справі, ніякої заяви про застосування позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні позову, не заявлялось.
Також скаржником зазначено, що сплив строку позовної давності може бути підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України), а не предметом самостійного вирішення цим судовим рішенням.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі.

В судове засідання представник Микільської сільської ради Міловського району Луганської області не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенство права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що судом були встановлені наступні обставини: у 1993 році позивач був прийнятий в члени КСП імені Леніна села Діброва Міловського району Луганської області, де працював до 1996 року.
З 29.11.1994 року по 29.06.1996 року позивач проходив дійсну строкову військову службу у Збройних силах України, а після звільнення зі служби звільнився з КСП і став працювати в інших підприємствах та організаціях.
Згідно додатку 1 «Список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства» доданого Державного акту про право колективної власності на землю ОСОБА_1 разом зі своїм батьком ОСОБА_3 значились у цьому списку під номерами 159 та 160.
Згідно інформації Головного Управління Держгеокадастру у Луганській області від 19.04.2019 року № 28-12-0.3-3282/2-19 у виписці з протоколу № 2 загальних зборів членів КСП ім. Леніна від 23.10.1996 року, що є складовою в «документації по паюванню земель колективної власності на землю КСП ім. Леніна Міловського району Луганської області» у списках членів підприємства, які мають право на земельну частку (пай) та отримання сертифікату ОСОБА_1 не зазначений.
Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що на момент отримання 25 березня 1994 року КСП імені Леніна державного акта на право колективної власності на землю позивач був членом цього КСП і значився у списках під № 160 тому має право на земельну частку (пай). Разом з тим, з позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернувся лише у 2019 року, наведені позивачем причини пропуску строку на звернення до суду є неповажними, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог. 

Колегія суддів судової палати погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.
Так, судом встановлено, що позивач з 01.07.1993 року працював у КСРП ім. Леніна та був членом господарства. 
25.03.1994 року КСП ім. Леніна було видано Державний акт на право колективної власності на землю на загальну площу 3038 га. У списках громадян-членів КСП ім. Леніна, що є додатком до вказаного акта, значиться ОСОБА_1 . 
З 29.11.1994 року по 29.06.1996 року позивач проходив дійсну строкову військову службу у Збройних силах України.
23.10.1996 року позивач звільнений за власним бажанням із КСП ім. Леніна.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (намісцевості) і документа, що посвідчує це право.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) та зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту.

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

З урахуванням, викладеного висновок суду про право позивача на земельну частку (пай) правильний і відповідає вимогам закону.
       
Згідно роз`яснень, які містяться п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», зі змінами й доповненнями, член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.
З матеріалів справи вбачається, що паювання земель КСП ім. Леніна мало місце у 1994-1996 роках, тобто спірні правовідносини виникли у той період, коли був чинним ЦК України у редакції 1963 року.
Відповідно до п.6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.
Згідно ст.71ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Згідно ст.75ЦК України (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.
На пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.50 Закону України «Про власність» і ст.71ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. 
Відповідно до ст.75ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. 
Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1996 році при неотриманні сертифікату, то трирічний строк позовної давності минув у 1999 році, ще до набрання чинності ЦК України 2004 року.
Тому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині того, що суд повинен був застосувати строк позовної давності за заявою сторони у спорі відповідно до ст.267 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.
Отже, відмова у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності можливо, у разі якщо позовні вимоги обґрунтовані, але позивач, як з`ясовано без поважних причин пропустив строк звернення до суду.
Звертаючись до суду, позивач просив суд поновити строк звернення до суду за захистом порушеного права, зазначивши, що загальновідомим є факт, що колишні члени КСП вже отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) та в послідуючому державні акти про право власності на земельну частку (пай), про наявність свого права на земельну частку (пай) позивач дізнався на весні 2019 року із преси. Позивач з 29 листопада 1994 по 29 червня 1996 року проходив дійсну строкову службу у Збройних силах України і фізично не міг контролювати додержання його прав при паюванні земель КСП ім. Леніна, а після звільнення зі служби і літнього відпочинку звільнився із КСП і став працювати в інших підприємствах та організаціях і об`єктивно не міг знати, що його не включили в список по паюванню земель КСП, звільнившись із КСП і більше не підтримуючи з ним відносин позивач вважав, що втратив своє право на земельну частку (пай).
Тобто, позивач не заперечує, що йому було відомо про наявність у нього права на земельну ділянку пай, однак контролювати додержання його права під час паювання він не міг, оскільки з 29 листопада 1994 по 29 червня 1996 року проходив строкову службу у Збройних силах України, а потів вважав, що втратив своє право на земельну частку (пай). Однак до суду із позовом звернувся у вересні 2019 року.
Правову необізнаність позивача не можна вважати поважною причиною, що перешкоджали у доступі до суду. 
Згідно із ч. 1 ст.80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.
       Колегія суддів вважає, що у позивача була об`єктивна можливість дізнатися про своє порушене право, оскільки ст.76 ЦК УРСР (ст. 261 ЦК України) містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушене право, покладається на позивача.
Таких доказів позивач не надав, а причини, з яких він зазначає пропустив строк, не можна визнати поважними.
За таких обставин в позові про визнання права на земельну частку (пай) необхідно відмовити за спливом позовної давності.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові цього суду від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, у постанові Верховного Суду 26 грудня 2019 року справа №481/1795/18.
Доводи апеляційної скарги щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, є безпідставними, оскільки позивач не довів той факт, що він з 1996 року не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Право на позов у позивача виникло ще у 1994 році (коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників), що є загальновідомим фактом. Тому позивач, як член КСП, повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП ім. Леніна державного акта на право колективної власності на землю (25 березня 1994) по жовтень 1996 року, зокрема коли повернувся зі служби в армії та під час звільнення з даного господарства.                 Однак, позивач у передбачений законом строк не звернувся до суду з вказаними вимогами, що стало підставою для відмови у його задоволенні.
Разом з тим колегія суддів погоджується із посиланням скаржника на те, що суд першої інстанції у резолютивній частині повинен був зазначити про відмову у задоволенні заявлених вимог позивачу у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, однак ця обставина не є підставою для скасування рішення суду, оскільки у мотивувальній частині оскаржуваного рішення містяться висновки суду щодо неповажності причин пропуску строку, як на підставу відмови у задоволенні заявлених вимог позивача.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для скасування рішення суду по доводам апеляційної скарги не має.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Міловського районного суду Луганської області від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.

Головуючий                                                        В.М. Луганська                        
Судді                                                                 Н.М. Авалян

                                                                       В.А. Коновалова