Постанова
Іменем України
 
27 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 350/1194/16-ц
 
провадження № 61-8231св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Небилівська сільська рада Рожнятівського району Івано-Франківської області, 
позивач за зустрічним позовом- ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2019 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Бойчука І. В., Девляшевського В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області про визнання права власності на спадкове майно.
Позовна заява мотивована тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла                   його мати ОСОБА_3 , яка була власником будинку                      по АДРЕСА_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_3 склала заповіт, згідно з яким житловий будинок, господарські споруди і все майно, яке буде належати їй, заповіла йому, ОСОБА_1 . 
Оскільки на час відкриття спадщини він постійно проживав разом з матір`ю ОСОБА_4 , то він вважається таким, що прийняв спадщину. 
Бажаючи отримати свідоцтво про право на спадщину, він звернувся за місцем відкриття спадщини до Рожнятівської державної нотаріальної контори, однак, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю документа про право власності на спадкове майно. За таких обставин він не може у повній мірі володіти власністю, а тому змушений звертатися за захистом своїх законних прав та інтересів до суду. 
На підставі вказаного ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку з прибудовою і тамбуром площею 78,4 кв. м, вартістю 293 523,00 грн, житлового будинку з прибудовою площею 53,9 кв. м, вартістю 23 858,00 грн, літньої кухні з прибудовою площею 40,5 кв. м, вартістю 64 479,00 грн, стайні площею 18,8 кв. м, вартістю 18 426,00 грн, стодоли площею 15,9 кв. м, вартістю 6 908,00 грн; стайні площею 20,5 кв. м, вартістю 4 229,00 грн, стодоли площею 17,8 кв. м, вартістю 2 127,00 грн, сараю площею 3,9 кв. м, вартістю 179,00 грн, сараю площею 10,5 кв. м, вартістю 2 085,00 грн, гаража площею 31,3 кв. м, вартістю 42 585,00 грн, гаража площею 27,4 кв. м, вартістю 33 113,00 грн, комори площею             16,7 кв. м, вартістю 39 652,00 грн, гаража площею 29,1 кв. м, вартістю 2 380,00 грн; вбиральні площею 1,8 кв. м, вартістю 3 430,00 грн, криниці вартістю 2 380,00 грн, металевих воріт площею 7,0 кв. м, вартістю             3 577,00 грн; металевих воріт площею 7,0 кв. м, вартістю 3 557,00 грн, штахетних воріт площею 6,5 кв. м, вартістю 2 129,00 грн, огорожі з металопрофілю площею 20,7 кв. м, вартістю 11 696,00 грн, огорожі з металевої сітки площею 20,0 кв. м, вартістю 3 918,00 грн, огорожі з залізобетонної плити площею 45,2 кв. м, вартістю 8 144,00 грн та штахетної огорожі площею 9,8 кв. м, вартістю 2 557,00 грн, а всього 624 667,00 грн.
 
Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 , у жовтні 2016 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідно до записів книги відсутніх Небилівської сільської ради з 1986 року по 1996 рік, за ним зареєстровано житловий будинок загальною площею 80 кв. м, житловою площею 40 кв. м, 1920 року побудови (50 % зносу), який розташований на земельній ділянці, площею 0,03 га по АДРЕСА_1 . Даний запис у книзі відсутніх зроблено на підставі записів в погосподарських книгах №№ 4, 5 Небилівської сільської ради за 1964-1985 роки, особові рахунки №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7. 
13 червня 2015 року комісія Небилівської сільської ради склала акт про те, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 . 
Вказував, що з метою оформлення права власності на цей будинок йому необхідно подати в реєстраційну службу документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій він розташований. За відсутності такого документа, а також враховуючи перешкоджання ОСОБА_1 проведенню технічної інвентаризації спірного будинку, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок літ. Б площею 53,9 кв. м, стайню літ Е., стодолу літ. Є., сарай літ. Ж, сарай літ. З по АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області              від 13 жовтня 2016 року зустрічну позовну заяву  ОСОБА_2 до Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області,             ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами прийнято до спільного розгляду із позовною заявою ОСОБА_1 до Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області про визнання права власності.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області                   від 20 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності в цілому на будинковолодіння по                         АДРЕСА_1 , інвентаризаційною вартістю 624 667,00 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня                  2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.
Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області            від 20 січня 2017 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року касаційну скаргу            ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області                від 20 січня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області             від 13 грудня 2018 року у складі судді Калиній Г. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та складається із: житлового будинку з прибудовою і тамбуром площею 78,4 кв. м, 1/2 частини житлового будинку площею 53,9 кв. м, літньої кухні з прибудовою площею 40,5 кв. м, стайні площею 18,8 кв. м, стодоли площею 15,9 кв. м, 1/2 частини стайні площею 20,5 кв. м, 1/2 частини стодоли площею 17,8 кв. м, 1/2 частини сараю площею 3,9 кв. м, сараю площею 10,5 кв. м, гаража площею 31,3 кв. м, гаража площею 27,4 кв. м, комори площею 16,7 кв. м, гаража площею              29,1 кв. м, вбиральні площею 1,8 кв. м, криниці, металевих воріт площею        7,0 кв. м, металевих воріт площею 7,0 кв. м, штахетних воріт площею             6,5 кв. м, огорожі з металопрофілю площею 20,7 кв. м, огорожі з металевої сітки площею 20,0 кв. м, огорожі з залізобетонної плити площею 45,2 кв. м та штахетної огорожі площею 9,8 кв. м.
Позов ОСОБА_2 задоволено частково. 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини житлового будинку, що у технічному паспорті значиться під літ. Б площею 53,9 кв. м, стайні         під літ. Е, стодоли під літ. Є, сараю під літ. Ж, 1920 року побудови, які знаходяться по АДРЕСА_1 .
 
Додатковим рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2018 року судові витрати, понесені ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на правову допомогу, взаємозараховано. 
Вимогу ОСОБА_2 про стягнення витрат на сплату судового збору задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору за подачу касаційної скарги у розмірі 4 078,73 грн.
У задоволенні решти вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 і Небилівської сільської ради у солідарному порядку витрат, понесених на сплату судового збору, відмовлено. 
Достягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави недоплачений судовий збір у розмірі 5 695,68 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 має             право на майно, яке входить до складу спадщини після смерті його матері  ОСОБА_3 . Вказане право підлягає захисту у судовому порядку, оскільки у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на це майно позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в установленому законом порядку. Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, оскільки після вибуття останнього на постійне місце проживання до Естонії, інші члени колгоспного двору не порушували питання про визнання його таким, що втратив право на частку  в майні двору, тому він має право на 1/2 частини житлового будинку,           1920 року побудови, що перебував у власності колгоспного двору, головою якого він був. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня                2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області               від 13 грудня 2018 року і додаткове рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2018 року задоволено.
Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області              від 13 грудня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини житлового будинку площею 53,9 кв. м, гаража площею 31,3 кв. м, гаража площею 27,4 кв. м, комори площею 16,7 кв. м, гаража площею 29,1 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області               від 13 грудня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частини житлового будинку, що у технічному паспорті значиться під літ. Б площею 53,9 кв. м, стайні під літ. Е, стодоли під літ. Є, сараю під літ. Ж, 1920 року побудови, які знаходяться по АДРЕСА_1 , скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення.
Визнано за ОСОБА_2 у цілому право власності на житловий будинок, що у технічному паспорті значиться під літ. Б площею 53,9 кв. м, стайні під літ. Е, стодоли під літ. Є, сараю під літ. Ж, 1920 року побудови, які знаходяться         по АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Додаткове рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2018 року в частині розподілу судових витрат щодо ОСОБА_2 скасовано.
Стягнуто з Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 2 121,00 грн, з яких: 551,00 грн - за подання позовної заяви;              909,00 грн - за подання апеляційної скарги; 661,00 грн - за подання касаційної скарги і 1 500,00 грн - витрати за надання правової допомоги.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 5 993,00 грн, з яких: 3 985,00 грн - за подання апеляційної скарги, 2 008,00 грн - за подання касаційної скарги.
В іншій частині додаткове рішення суду залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем у порушення вимог статті 60 ЦПК України 2004 року суду не ненадно належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 набула у власність будинок, 1920 року побудови, після вибуття ОСОБА_2 разом із родиною до іншої країни. Отже, висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 у зв`язку із його вибуттям у         1976 році на постійне місце проживання в іншу країну та втратою права на частку у майні колгоспного двору є безпідставним, оскільки після цього вибуття інші члени колгоспного двору не порушували питання про визнання його втратившим право на частку в майні двору. 
Судом встановлено, що гараж площею 31,3 кв. м, гараж площею 27,4 кв. м, комора площею 16,7 кв. м, гараж площею 29,1 кв. м збудовані впритул до житлового будинку по АДРЕСА_1 , 1920 року побудови, на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети, без комплексного висновку державної інвестиційної експертизи, без затвердженого проекту будівництва та без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, а тому не відповідають державним стандартам, нормам і правилам, що встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують розробку й реалізацію містобудівної документації, та порушують права ОСОБА_2 як власника на користування зазначеним будинком, отже відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на це майно.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду              від 08 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні його позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частини будинку,        1920 року побудови, апеляційний суд не врахував, що згідно з записами погосподарських книг за 1967-1969, 1971-1973, 1974-1976, 1977-1979, 1980-1982 роки за господарствами ОСОБА_6 і ОСОБА_2 рахувалися по 1/2 частині цього будинку. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його бабуся ОСОБА_6 . 
Відповідно до записів погосподарської книги за 1983-1985 роки у власності колгоспного двору ОСОБА_2 знаходиться 1/2 частини житлового будинку 1920 року будівництва, при цьому співвласником будинку зазначено   ОСОБА_3 , тобто його матір, яка є дочкою ОСОБА_6 . Вказане свідчить про набуття його матір`ю ОСОБА_3 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 права власності на 1/2 частини будинку, 1920 року побудови. Апеляційний суд вказані обставини не врахував та помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, що відповідно до статті 413 ЦПК України є підставою для залишення цього рішення суду в силі. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Домоволодіння АДРЕСА_1 відповідно до технічного паспорту             від 20 липня 2016 року має загальну інвентаризаційну вартість у розмірі 624 667,00 грн і складається із: житлового будинку, 1940 року побудови, з прибудовою і тамбуром площею 99,6 кв. м, житлового будинку, 1920 року побудови, площею 60,9 кв. м, літньої кухні з прибудовою, 1986 року побудови, площею 40,5 кв. м, двох стаєнь, двох стодол, двох сараїв, трьох гаражів, комори, вбиральні, криниці, металевих воріт, штахетних воріт, огорожі з металопрофілю, з металевої сітки та залізобетонних плит.
 
Право власності або інше речове право у передбаченому законом        порядку на це майно у Державному реєстрі прав на нерухоме майно не зареєстровано.
 
Відповідно до довідки Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 19 липня 2016 року№ 1047, виданої на підставі записів погосподарської книги № 6 за 2006-2010 роки, ОСОБА_3 була власником житлового будинку, 1940 року забудови.
 
Із даних погосподарських книг Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області за 1950, 1955-1957, 1958-1960, 1961-1963, 1964-1966, 1967-1969, 1971-1973, 1974-1976, 1977-1979, 1980-1982 роки встановлено, що будинок і сарай, які знаходяться по АДРЕСА_1 , збудовані у 1946 році. Господарство відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», його головою був ОСОБА_7 , після смерті якого у            1980 року головою стала ОСОБА_3 
З 01 січня 1974 року суспільна група господарства змінилась із «колгоспного двору» на «робітничий двір».
 
Аналогічні дані містяться й у погосподарських книгах за 1983-1985, 1986-1990, 1991-1995, 1996-2000, 2001-2005, 2009-2010, 2011-2015 роки. При цьому з 1996 року рік побудови будинку вказано 1940, загальну площу - 100 кв. м.
 
19 березня 2003 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження, відповідно до якого житловий будинок, господарські споруди та все своє майно заповіла ОСОБА_1 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, у зв`язку із чим відкрилася спадщина на належне їй майно, і ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, що мотивована відсутністю правовстановлюючого документа щодо належності майна спадкодавцеві.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою та підстав для її скасування немає.
 
За положеннями статті 120 ЦК Української РСР 1963 року колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. 
 
За змістом частини другої статті 123 ЦК Української РСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
 
Згідно зі статтею 126 ЦК Української РСР 1963 рокупрацездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.
 
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня            1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня           1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.
 
Таким чином, до введення в дію Закону України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки у разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав            до 01 липня 1990 року.
 
Згідно з вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських            радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради.
 
При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
 
Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах             визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.
 
Так, судом установлено, що відповідно до даних погосподарської книги за 1980-1982 роки у зв`язку зі смертю 23 березня 1982 року ОСОБА_6 особистий рахунок її господарства було закрито (а. с.157-158, т. 1).
 
За даними книги відсутніх у с. Небилів Рожнятівського району Івано-Франківської області з 1986 року до 1996 року ОСОБА_2 , що проживав в Естонській PCP, належав житловий будинок, 1920 року побудови (50 % зносу) на підставі заповіту (а. с. 37, т. 1).
 
На підставі вказаного, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що матеріали справи не містять даних, а ОСОБА_1 у порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не доведено, що ОСОБА_3 набула у власність будинок, 1920 року побудови, після вибуття ОСОБА_2 разом із родиною до іншої країни. З урахуванням вказаного апеляційний суд обґрунтовано вважав, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 у зв`язку із його вибуттям 10 березня 1976 року на постійне місце проживання в іншу країну та втратою права на частку у майні колгоспного двору є безпідставним, оскільки після цього вибуття інші члени колгоспного двору не порушували питання про визнання його втратившим право на частку в майні двору.
При цьому апеляційним судом відповідно до вимог частини п`ятої статті 411 ЦПК України враховано висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано попередні судові рішення у цій справі.
 
Таким чином, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що за наявності члена колгоспного двору ОСОБА_2 не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 як члена цього колгоспного двору майно успадкувала її дочка ОСОБА_3 , оскільки, як зазначалося вище, до введення в дію Закону України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члена колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав до 01 липня 1990 року.
 
За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.
 
Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, не є об`єктами права власності (частина друга статті 376 ЦК України).
 
З урахуванням вказаного, встановивши, що гараж площею 31,3 кв. м, гараж площею 27,4 кв. м, комора площею 16,7 кв. м, гараж площею 29,1 кв. м збудовані впритул до житлового будинку по АДРЕСА_1 , 1920 року побудови, на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети, без комплексного висновку державної інвестиційної експертизи, без затвердженого проекту будівництва та без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, а тому не відповідають державним стандартам, нормам і правилам, що встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують розробку й реалізацію містобудівної документації та порушують права ОСОБА_2 як власника на користування зазначеним будинком, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на це майно.
 
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законної і обґрунтованої постанови суду апеляційної інстанції, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду попередньої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.           У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
З урахуванням того, що вказані доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, яким судом була надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович