ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1968/20 Справа № 201/696/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року по справі за позовом акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа — дочірнє підприємство “Нексус — виробничо-комерційна компанія”в особі голови комісії з припинення Мухіна А.П., про стягнення заборгованості за кредитним договором та трьох відсотків річних та за зустрічним позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро”, третя особа — дочірнє підприємство “Нексус — виробничо-комерційна компанія”в особі голови комісії з припинення Мухіна А.П., про визнання договорів поруки припиненими, -

в с т а н о в и л а:

       У січні 2019 року акціонерне товариство “Банк Кредит Дніпро” (далі- АТ “Банк Кредит Дніпро”) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та трьох відсотків річних, мотивуючи їх тим, що 12 травня 2014 року між ними та дочірнім підприємством “Нексус — виробничо-комерційна компанія” (далі — ДП “Нексус ВКК”) було укладено кредитний договір №120514-КЛВТ., за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну траншову грошову кредитну лінію з лімітом користування 900 000 доларів США та на виконання вимог договору банком було надано позичальнику 883 306,92 долари США. 
       Зазначали, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором, між ними та ОСОБА_1 12 травня 2014 року було укладено договір поруки №120514—П, за умовами якого останній зобов`язався солідарно у повному обсязі відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. 
       Вказували, що з тією ж метою, 12 травня 2014 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №120514-П/1.
       Посилаючись на те, що позичальник допустив заборгованість за кредитним договором, з врахуванням рішення суду про стягнення заборгованості, які невиконані, просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ “Банк Кредит Дніпро” заборгованість за кредитним договором №120514-КЛВТ від 12 травня 2014 року по тілу кредиту у розмірі 181 013,41 долар США та по трьом процентам річних від простроченої суми за період з 01 січня 2016 року по 02 грудня 2018 року у розмірі 26 687,39 доларів США; стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ “Банк Кредит Дніпро” заборгованість за кредитним договором №120514-КЛВТ від 12 травня 2014 року по тілу кредиту у розмірі 181 013,41 долар США та по трьом процентам річних від простроченої суми за період з 01 січня 2016 року по 02 грудня 2018 року у розмірі 26 687,39 доларів США.
       У липні 2019 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із зустрічним позовом до АТ “Банк Кредит Дніпро” про визнання договорів поруки припиненими, мотивуючи його тим, що дійсно між ДП “Нексус ВКК” та АТ “Банк Кредит Дніпро” 12 травня 2014 року було укладено кредитний договір №120514-КЛВТ з траншовою кредитною лінією 900 000 доларів США на строк до 18 вересня 2014 року. 
       Вказували, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язання між банком та позичальником було укладено договір застави майна, а між ними та банком були укладені договори поруки. 
       Зазначали, що позичальник кредитні кошти вчасно не повернув через незалежні від нього причини, а саме через ситуацію, що сталась навесні 2014 році в АР Крим та на Сході України, через що було втрачено та пошкоджено частину заставного майна, підприємство опинилося в край тяжкому матеріальному стані, відбулася девальвація гривні та банк звертався до господарського суду з позовом про стягнення заборгованості. 
       Посилаючись на те, що продаж заставного майна без згоди їх, як поручителів, фактично призвів до збільшення відповідальності поручителів, адже вони розраховували на те, що гарантією належного виконання зобов`язання позичальником є ліквідне заставне майно, та в разі задоволення потреб кредитора вони, як поручителі, зможуть розраховувати повернути свої кошти в порядку регресу саме шляхом реалізації ліквідного майна боржника, а тому просили суд ухвалити рішення, яким визнати припиненим договір поруки №120514-П від 12 травня 2014 року, укладений між АТ “Банк Кредит Дніпро” та ОСОБА_1 ; визнати припиненим договір поруки №120514-П/1 від 12 травня 2014 року, укладений між АТ “Банк Кредит Дніпро” та ОСОБА_2 .
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року позовні вимоги АТ “Банк Кредит Дніпро” залишені без задоволення. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі позивач АТ “Банк Кредит Дніпро”, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Також ставить питання про відмову у задоволенні клопотання представника відповідачів про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2019 року, та продовжити дію заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2019 року, які виразились у накладенні арешту на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , протягом дев`яності днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що реалізоване позичальником заставне майно було враховано при розрахунку загальної суми заборгованості, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були стороною договору застави, крім того, вони не проводили звернення стягнення на заставне майно. Звертали увагу на те, що строк договору поруки становить 10 років, підстави передбачені ч.1 ст.559 ЦК України для задоволення позову поручителів відсутні. 
       20 грудня 2019 року відповідачі за первісним позовом надали відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначали, що під час надання кредитних коштів банк мав упевнитись у тому, що боржник є платоспроможним. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України). 
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 12 травня 2014 року між ПАТ “Банк Кредит Дніпро” (найменування якого наразі змінено на АТ “Банк Кредит Дніпро”) та ДП “Нексус-ВКК” було укладено кредитний договір №120514-КЛВТ. 
       Відповідно до п.1.1. банк, на умовах договору, відкрив позичальнику ДП “Нексус-ВКК” відновлювальну грошову кредитну лінію в іноземній валюті з лімітом кредитування в сумі 900 000 доларів США (т.2 а.с.11-18 ).
       На виконання умов договору банком надано позичальнику ДП “Нексус-ВКК” 883 306,92 доларів США. До кредитного договору 18 вересня 2014 року внесено зміни (т.2 а.с.20-21).
       З метою забезпечення виконання зобов`язань ДП “Нексус-ВКК” та АТ “Банк Кредит Дніпро” 12 травня 2014 року уклали договір застави №120514–ЗО, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г., який зареєстрований в реєстрі за №237 (т.1 а.с.107-110). 
       До договору застави 03 жовтня 2014 року внесено зміни (т.1 а.с.113).
       Між АТ “Банк Кредит Дніпро” та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №120514-П від 12 травня 2014 року, згідно п.1.1 якого поручитель зобов`язався солідарно та у повному обсязі відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором по поверненню кредиту, а також сплаті дострокового повернення кредитів і дострокової сплати процентів за фактичний час користування. До договору поруки 18 вересня 2014 року внесено зміни (т.2 а.с.22-27). 
       Між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №120514-П/1 від 12 травня 2014 року, згідно п. 1.1 якого поручитель зобов`язався солідарно та у повному обсязі відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором по поверненню кредиту, а також сплаті дострокового повернення кредитів і дострокової сплати процентів за фактичний час користування. До договору поруки 18 вересня 2014 року внесено зміни (т.2 а.с.28-33). 
       Строк повернення кредитних коштів був встановлений 01 травня 2015 року, боржником здійснювалось погашення по тілу кредиту на загальну суму 702 293,51 доларів США. 
       В рахунок погашення зобов`язань за кредитним договором ДП “Нексус-ВКК” було добровільно, за згоди банку, реалізовано майно, що було предметом застави, гроші направлені в повному обсязі на погашення кредитної заборгованості. 
       Згідно п.1.1. договорів поруки №120514-П та №120514-П/1 від 12 травня 2014 року, предметом договору є зобов`язання поручителя перед кредитором солідарно відповідати за виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором із усіма змінами та доповненнями до нього або які можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, укладеного між кредитором та позичальником, та з договорів про надання кредиту (траншу), які укладені та /або будуть укладені в майбутньому в рамках кредитного договору, а саме: по поверненню кредитів у розмірі 900 000 доларів США 00 центів, з 01 серпня 2014 року у розмірі 675 000 доларів США, а з 01 вересня 2014 року у розмірі 450 000 доларів США відповідно до п.1.1 кредитного договору, зі строком повернення отриманих кредитів 18 вересня 2014 року, відповідно до п.1.1 кредитного договору зі строком дії кредитного договору до 18 вересня 2014 року, відповідно до п.1.1 та розділу 5 кредитного договору, а також по сплаті дострокового повернення кредитів і дострокової сплати процентів за фактичний час користування кредитами у випадках, передбачений п.3.1.11, п.3.1.12, п.3.1.14, п.3.4.15 кредитного договору; по сплаті процентів за користування кредитами у розмірі 13 % процентів річних відповідно до п.1.4 кредитного договору; по сплаті процентів за користування кредитами, у разі прострочення повернення кредиту, у розмірі 18% процентів річних відповідно до п.1.4 кредитного договору; по сплаті процентів за користування кредитними коштами, у разі невиконання додаткових умов кредитування, у розмірі 15% процентів річних відповідно до п.1.9 та 6.5 кредитного договору; по сплаті процентів за користування кредитними коштами, у разі неналежного оформлення договору (ів) застави/іпотеки у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, договору (ів) страхування заставленого майна, у розмірі 18% процентів річних відповідно до п.6.4 кредитного договору;по сплаті пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, відповідно до п.6.1 кредитного договору; по сплаті пені в розмірі 0,01 відповідно до п.6.2 кредитного договору;по сплаті штрафу у розмірі 25% від суми наданого кредиту, відповідно до п.6.3 кредитного договору; по сплаті суми кредиту, процентів за користування кредитами, пені, комісії, штрафних санкцій, а також здійснювати всі інші платежі в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, що виникнуть на підставі договорів про надання кредиту (траншу), які будуть укладені в майбутньому, але в розмірі ринкової вартості предмета застави на день звернення стягнення таких вимог; а також здійснювати всі інші платежі в порядку та на умовах, що визначені кредитним договором, та/або цим договором і надалі іменується “Основне зобов`язання”.
       Відмовляючи у задоволенні позову АТ «Банк Кредит Дніпро» суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог ст.ст.77-81 ЦПК України позивач не надав суду доказів на підтвердження суми, за яку було здійснено продаж заставного майна – залізничних вагонів, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором; не надав підтвердження, в рахунок яких складових заборгованості було зараховано суму продажу від вказаного майна, у зв`язку з чим вважав їх вимоги недоведеними, необґрунтованими та безпідставними. Крім того зазначив, що відповідачі не боржники, а поручителі, а тому правові підстави для стягнення з них сум передбачених ст.625 ЦК відсутні. Задовольняючи зустрічні вимоги вважав їх доведеними та обґрунтованими, а договори поруки такими, що є припиненими в силу того, що обсяг зобов`язання за договором поруки обмежений вартістю предмету застави, який було реалізовано без їх згоди. 
       У повній мірі з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне. 
       Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
       За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
       За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
       Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
       Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
       Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
       Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
       Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
       Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
       15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, яким чинні ГПК України та ЦПК України викладено у новій редакції.
       Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
       Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.
       За змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
       З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1)у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2)у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
       Колегія суддів наголошує на тому, що у січні 2019 року АТ «Банк Кредит Дніпро» подало до суду позов, у якому заявило вимоги до фізичних осіб як поручителів за договорами поруки, укладеними на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи.
       Грошові кошти за кредитним договором надавалися юридичній особі ДП “Нексус ВКК” для поповнення обігових коштів (п.1,2 кредитного договору №120514-КЛВТ).
       Тобто між позивачем та відповідачами наявний спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи.
       Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.
       Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука.
       Відповідно до положень статей 553,554,626 ЦК України за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.
       Також необхідно зазначити, що відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
       Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, названі в статті 4 цього Кодексу, тобто фізичні особи, які не є підприємцями, а випадки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, чітко визначені положеннями статті 20 ГПК України (підпункти 5,10,14 частини першої статті 20 ГПК України).
       Положення підпункту 1 частини першої статті 20 ГПК України не пов`язують також належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, з об`єднанням таких позовних вимог із вимогами до особи - боржника за основним зобов`язанням.
       Враховуючи викладене, з дати набрання чинності ГПК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.
       Отже, на час пред`явлення позову у цій справі січень 2019 року, законодавством України передбачено, що до юрисдикції господарських судів належать розгляд спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду саме цієї справи.
       Такого ж правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі №910/1733/18 (провадження №12-170гс18), підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.
       Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що спір у даній справі виник з виконання правочину, укладеного для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК України. 
       Відповідно до ч.2 ст.377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст.19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
       Згідно ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
       Колегія суддів наголошує на тому, що закриття провадження у справі – це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
       Підставами для закриття провадження у справі є обставини, які підтверджують: неправомірність виникнення процесу (п.п.1,2,5 ст.255 ЦПК України); неможливість його подальшого продовження (п.п.6,7 ст.255 ЦПК України); недоцільність його продовження (п.п.3,4 ст.255 ЦПК України).
       На підставі викладеного, у даному конкретному випадку провадження у справі в частині вирішення первісного підлягає закриттю відповідно до положень п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.
       Рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову також підлягає скасуванню з подальшою відмовою у задоволенні позову, оскільки посилання поручителів на те, що обсяг їх відповідальності обмежений вартістю заставного майна є хибними.
       Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). 
       Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 "Припинення зобов`язання" розділу І книги 5 "Зобов`язальне право" ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609). 
       Так пунктом 1.1 договорів поруки від 12 травня 2014 року та договорів поруки від 18 вересня 2014 року визначено, що предметом цього договору є зобов`язання поручителя перед кредитором солідарно відповідати за виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором із всіма змінами та доповненнями до нього або які можуть виникнути на підставі нього в майбутньому, укладеному між кредитором та позичальником, та з договорів про надання кредиту (траншу), які укладені та/або будуть укладені в майбутньому в рамках кредитного договору по повернення кредитних коштів 900 000 доларів США, відсотків, штрафів, пені, але в розмірі ринкової вартості предмету застави на день звернення стягнення таких вимог. Вартість предмету застави була визначена на рівні 13 444 939 грн. на дату підписання договору застави. 
       Частиною 2 статті 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. 
       Втім банк у даному випадку не здійснював продажу предмету застави.
       Правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, з суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів з їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.
       Обсяг зобов`язань майнового поручителя зумовлений акцесорним характером вказаного правовідношення щодо основного зобов`язання боржника перед кредитором та чітким віднесенням цих відносин до такого способу забезпечення виконання зобов`язань, як застава. 
       Майновий поручитель відповідає за зобов`язаннями основного боржника у розмірі вартості фактичної реалізації предмета майнової поруки. 
       Колегія суддів наголошує на тому, що ОСОБА_1  та ОСОБА_2  не були майновими поручителями.  
       За положеннями частини першої статті 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
       До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
       Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.
       Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).
       Підстав для визнання поруки припиненою в силу вимог статті 559 ЦК України колегія суддів не вбачає, а тому доводи апеляційної скарги банку в частині безпідставності задоволення зустрічних позовних вимог приймаються до уваги колегією суддів. 
       Прохальна частина апеляційної скарги АТ “Банк Кредит Дніпро” про відмову у задоволенні клопотання представника відповідачів про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2019 року, та продовження дії заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2019 року, які виразились у накладенні арешту на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , протягом дев`яності днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, не може бути прийнята до уваги та задоволена, оскільки у разі незгоди з ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2019 року банк мав право подати на неї окрему апеляційну скаргу у відповідності до вимог частини 5 статті 158 ЦПК України. 
       Крім того, провадження в частині первісного позову підлягає закриттю, а згідно з вимогами частини 9 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. 
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, із закриття провадженні у справі за позовом АТ “Банк Кредит Дніпро” до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за кредитним договором та трьох відсотків річних та з відмовою у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  до  АТ “Банк Кредит Дніпро” про визнання договорів поруки припиненими.
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” задовольнити частково.

Рішення  Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Провадження по справі за позовом акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа — дочірнє підприємство “Нексус — виробничо-комерційна компанія”в особі голови комісії з припинення ОСОБА_4 .П., про стягнення заборгованості за кредитним договором та трьох відсотків річних закрити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро”, третя особа — дочірнє підприємство “Нексус — виробничо-комерційна компанія”в особі голови комісії з припинення Мухіна А.П., про визнання договорів поруки припиненими відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                         Макаров М.О.