ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2020 р.	Справа № 520/9923/19	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Старосуда М.І. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання  Лисенко К.В.  
позивача ОСОБА_1 
представника позивача Чехової О.О.
представника відповідача Зіняк Я.Л.
представника відповідача Ісмайлова Р.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини   НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І.,  м. Харків,  по справі № 520/9923/19
за позовом           ОСОБА_1      
до         Військової частини   НОМЕР_1                    
про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( далі по тексту – позивач) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( далі по тексту – відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2016, 2017, 2018 роках календарні дні додаткової відпустки передбаченої пунктом 12 частини першої      статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"      та      статтею 16-2 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.10.2018;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_2 , грошову компенсацію за невикористані у 2016, 2017, 2018 роках календарні дні додаткової відпустки передбаченої пунктом 12 частини першої      статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"      та      статтею 16-2 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.10.2018.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем, на думку позивача, допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у 2016, 2017, 2018 роках, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 31.10.2018. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від  20 листопада 2019 року позов       ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні у 2016, 2017, 2018 роках календарні дні додаткової відпустки       передбаченої пунктом 12 частини першої      статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального  Захисту"      та      статтею 16-2 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.10.2018.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані у 2016, 2017, 2018 роках календарні дні додаткової відпустки передбаченої пунктом 12 частини першої      статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"      та      статтею 16-2 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.10.2018. 
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що у позивача відсутні правові підстави для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, оскільки вони не передбачені приписами статті 10-1 Закону № 2011- ХІІ. Водночас скаржник зауважує, що позивач звернувся до суду з пропуском установленого частиною п`ятою      статті 122 КАС України      місячного строку звернення до суду, а тому відповідно до частини третьої      статті 123 цього Кодексу      позовну заяву необхідно було залишити без розгляду. Крім того, апелянт вказує на те, що      постанова Верховного суду від 16.05.2019 у зразковій справі № 620/4218/18, на яку у рішенні посилається суд першої інстанції, не застосовується до спірних відносин,      оскільки фактичні обставини зразкової справи та спірних правовідносин відрізняються. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1      ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України №534 від 21.09.2018 підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «к» пункту 2 частини 5 (військовослужбовці які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду)      ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №225 від 31.10.2018 позивача виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.
ОСОБА_1 зокрема у період з 2016 року по 31.10.2018 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 від 12.02.2016.
Позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив виплатити            грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової пільгової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Військова частина НОМЕР_1 листом № 225/11/547 від 26.07.2019 повідомила позивача, що згідно із      законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» №1275-VІІ від 20 травня 2014 року      статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»      доповнено пунктом 17, у відповідності до якого в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту припинення рішення про мобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частиною першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Вказано, що надання військовослужбовцям щорічних основних відпусток частиною першою здійснюються за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Зазначено, що відпустки за сімейними та іншими поважними причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше як 10 календарних днів. Згідно із      Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо додаткових гарантій соціального захисту військовослужбовців в особливий період» №1589-VII від 04 липня 2014 року      внесено зміни до пункту 19      статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачається, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю зазначеною в медичному висновку, але не більше як до досягнення нею 6-річного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою, або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. У зв`язку з чим відповідач дійшов висновку, що не має підстав для виплати позивачу компенсації за невикористані дні відпустки під час особливого періоду.
Задовольняючи позов та зобов`язуючи відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки суд першої інстанції виходив з       протиправності відмови відповідача виплатити компенсацію за невикористані частини додаткової відпустки, виходячи з того, що      Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до ч.            2      ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України      у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені      Конституцією      та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія),            з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
Відповідно до      ст. 19 Конституції України      органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені      Конституцією      та законами України.
Статтею 46 Конституції України      встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. 
Основні засади встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі, встановлені      ст. 1-2 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"             (далі - Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до            ст. 1-2 Закону України      №2011-ХІІ                        військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в                  Конституції України             та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені      законом      пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до пункту 12 частини 1                  статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ             учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до      статті 16-2 Закону №      504/96-ВР      учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений      Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до      Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8      статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ      військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до      Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо      Законом України «Про відпустки»      або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Згідно з абзацом 2 пункту 14                  ст. 10-1 Закону № 2011-XII             військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Колегія суддів вважає безпідставним твердження відповідача про те, що пункт 14 статті 10-1 № 2011-ХІІ відноситься лише до відпусток, які передбачені даним законом, оскільки положення вказаного пункту не містять вичерпного переліку додаткових відпусток, за які виплачується компенсація у разі звільнення військовослужбовця зі служби. 
Відповідно до пунктів 17 та 18                  ст. 10-1 Закону № 2011-XII, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Пунктом 19      статті 10-1 Закону № 2011-XII             визначено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ      (далі - Закон №3543-ХІІ) визначено поняття особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Зазначений «особливий період» розпочався з 17.03.2014, з моменту оприлюднення      Указу Президента України № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014       і триває на даний час. 
Тобто спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку зі звільненням позивача виникли в особливий період.
З наведеного вище вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Між тим, вказаним      Законом № 2011-XII       не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12      статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки".
         З матеріалів справи встановлено, що відповідно до відомостей з грошового атестату ЗУ № 303395 відповідачем не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошових компенсацій за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки з 2016 року по 2018 рік. 
Таким чином, під час звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі нарахування грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпуски, чого відповідачем здійснено не було.
З огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за  2016, 2017, 2018 роки.
З приводу доводів апелянта щодо пропуску позивачем передбаченого частиною п`ятою      статті 122 КАС України      місячного строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини першої      статті 122 КАС України      позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя      статті 122 КАС України).
Так, спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого      наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260      грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі      за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.
З урахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє твердження скаржника щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.
Відповідно до ч.5      ст.242 КАС України      при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частиною третьою      статті 291 КАС України      передбачено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Отже, в силу вимог процесуального закону, врахування судом правових висновків Верховного Суду, зокрема тих, що викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, є обов`язковим.
Колегія суддів зазначає, що справа 520/9923/19 відповідає ознаками «типової справи», викладеним у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року, оскільки має такий самий суб`єктний склад і предмет спору, як і зразкова справа № 620/4218/19. 
З огляду на наведене, колегія суддів визнає необґрунтованими твердження скаржника про те, що правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/19 не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Конец формы
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення відповідача не відповідає вимогам      ст. 2 КАС України, відповідно до якої рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути обґрунтованим та прийнятим на підставі приписів чинного законодавства.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.            
Керуючись ст.ст. 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини   НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 року по справі № 520/9923/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.І. Старосуд    О.М. Мінаєва   	
Повний текст постанови складено  28.02.2020 року