КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                      
Справа № 753/12116/16-ц                                  Головуючий у 1 інстанції: Даниленко В.В. 
Провадження № 22-ц/824/1913/2020                       Доповідач: Шебуєва В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 лютого 2020 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:           
судді-доповідача                       Шебуєвої В.А., 
суддів                                Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,
секретар                                        Майданець К.В.,
 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення,-
 
в с т а н о в и в:
 
В червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку. Зазначила, що у 1993 році в її квартирі був зареєстрований ОСОБА_1 , оскільки він був батьком дітей. Посилаючись на те, що вони ніколи не перебували у шлюбі, спільного господарства не вели, в квартирі ОСОБА_1 ніколи не проживав та не сплачував комунальні послуги, ОСОБА_2 просила усунути їй перешкоди у здійсненні нею права власності та визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за вказаною адресою.
 В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення. В обґрунтування позову зазначив, що вони з 1979 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у них народилися двоє дітей. 25 листопада 1993 року ОСОБА_2 був виданий ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з чотирьох осіб. В 1995 році між ними стали виникати конфліктні ситуації і він був змушений виїхати з квартири. В 1996 році він намагався вселитися до квартири, але ОСОБА_2 змінила замки. Тоді вони досягли домовленості про оформлення документів на квартиру та її поділ з врахуванням інтересів дітей. В травні 2015 року  він дізнався, що ОСОБА_2 у 2012 році оформила право власності на квартиру на себе, у зв`язку з чим він подав позов про визнання права власності на Ѕ частину квартири. ОСОБА_1 просив продовжити строк збереження за ним житлового приміщення у квартирі  АДРЕСА_1 до дати ухвалення рішення в справі; вселити його у квартиру АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , закріпивши за ним право користування кімнатою площею 12 кв.м та місцями загального користування. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року задоволено позов ОСОБА_2 . 
Усунуто  перешкоди ОСОБА_2 у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняття його з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551,20 грн.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити його зустрічний позов. Посилається на порушення норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що з травня 1979 року по грудень 1996 рік він проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю. ІНФОРМАЦІЯ_2   у них народилася дочка ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 - син ОСОБА_5 . Він вселився в квартиру АДРЕСА_1 та був зареєстрований у ній як її чоловік. В дійсності квартира  АДРЕСА_1 була надана також і йому, у всіх документах на квартиру він  зазначений як член сім'ї позивачки. Припинення відносин із ОСОБА_2 не позбавляє його права користування квартирою. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не проживав у квартирі більше року. Навпаки, довідкою форми №3 ЖБК «Ромашка-1» від 17 червня 2016 року підтверджено факт його проживання в квартирі. Квартира АДРЕСА_1  була нажита ними з ОСОБА_2 , як сім`єю за час спільного проживання разом за рахунок спільної праці та коштів і є їх спільною власністю. Ухваливши рішення про визнання його таким, що втратив права користування квартирою, суд одночасно зазначив про зняття його з реєстрації, підмінивши функції інших органів.
В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.
Представник ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
В судове засідання  представник Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації не з`явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у його відсутність.
Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 26 січня 1988 року ОСОБА_2 разом з сім`єю із трьох чоловік (вона, дочка та син) взяті на квартирний облік для надання житлової площі, що підтверджується довідками Виконавчого комітету Дніпровського райвиконкому та Ватутінської районної ради народних депутатів м. Києва.
29 травня 1991 року ОСОБА_2  стала членом ЖБК «Ромашка-1».
15 жовтня 1993 року ОСОБА_2 в повному обсязі сплатила пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 08 листопада 2012 року на підставі свідоцтва про право власності  від 12 жовтня 2012 року (а.с. 3 т. 1).
Відповідно до довідки форми №3 ЖБК «Ромашка-1» від 17 червня 2016 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано троє осіб: ОСОБА_2 - з 14 грудня 1993 року, ОСОБА_1 - з 14 грудня 1993 року та ОСОБА_6 - з 14 грудня 1993 року (а.с. 4 т. 1).
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1     таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1   та зняття його з реєстраційного обліку, та відмовив у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1    до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення.
 Колегія суддів   рішенням з висновками суду першої інстанції.
 Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом визначені ч. 2 ст. 405 ЦК України. 
Відповідно до зазначеної норми член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
 Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Порушуючи питання про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 посилалася на те, що вона є власником квартири, а відповідач   не проживає в ній з 1996 року.
Відповідно до актів від 15 грудня 2015 року, 18 лютого 2016 року, 19 квітня 2016 року, складених мешканцями будинку АДРЕСА_3 та затверджених головою правління ЖБК «Ромашка-1», ОСОБА_1 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , в квартирі відсутні його особисті речі (а. с. 5-7 т. 1). 
Відповідач ОСОБА_1 не заперечував той факт, що з 1996 року у квартирі АДРЕСА_1 він не проживає.
Як вбачається з матеріалів справи, в листопаді 1996 року ОСОБА_1 звертався до Харківського районного суду м. Києва з позовом про вселення в квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою Харківського районного суду м. Києва від 09 грудня 1996 року за заявою самого ОСОБА_1 провадження в справі за позовом ОСОБА_1 про вселення було закрито (а.с. 9, 10 т. 1). 
Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1   не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що протягом останнього року до звернення ОСОБА_2 до звернення до суду він намагався вселитися до квартири, але  йому чинилися перешкоди. 
З вимогами про вселення у квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 звернувся лише після відкриття провадження в справі за позовом  ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 і зняття його з реєстрації. Відповідно суд законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що суд помилково вважав доведеним той факт, що він не проживав у квартирі більше року, оскільки це спростовується довідкою форми №3 ЖБК «Ромашка-1» від 17 червня 2016 року.
Зазначена апелянтом довідка форми №3 ЖБК «Ромашка-1» від 17 червня 2016 року не є доказом фактичного проживання відповідача в квартирі. Вона містить дані щодо зареєстрованих проживаючими в квартирі осіб.
У зустрічному позові до ОСОБА_2 . ОСОБА_1 сам зазначив, що не проживає в квартирі АДРЕСА_1 і просив ухвалити рішення про вселення.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що він вселився в квартиру АДРЕСА_1 та був зареєстрований у ній як  член сім`ї ОСОБА_2 ,  і квартира є його спільною сумісною власністю з ОСОБА_2 , оскільки нажита як сім`єю за час спільного проживання разом за рахунок спільної праці та коштів.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 була отримана відповідачкою на сім`ю, членом якої він був, не зважаючи на те, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбу, проте, сторони спільно проживали, частину коштів за кооперативну квартиру вносив він, у зв`язку із чим вважає, що він має право на половину вказаної квартири. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року відмовлено в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири (а.с. 88-97 т. 1).
Колегія суддів також звертає увагу на те, що, порушуючи  питання про вселення у квартиру  АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимогами положеннями ЖК України, а саме  ч.1 ст. 156 ЖК України щодо рівного права члена сім`ї з  власником жилого будинку (квартири) користуватися жилим приміщенням, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Також ОСОБА_1 посилався на положення ст.396 ЦК України щодо  речового права особи на чуже майно 
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про помилковість рішення суду про зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Відповідно до указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Судом було визнано ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . З урахуванням викладеного, суд мав право зазначити про зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою.
Ухвалення такого рішення забезпечує захист прав  ОСОБА_2 як власника квартири.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 26 лютого 2020 року. 

Суддя-доповідач                                                         Шебуєва В.А.
 
         Судді                                                               Оніщук М.І.
 
                                                                                 Крижанівська Г.В.