КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 755/4492/19                                                                            Головуючий у суді І інстанції Виниченко Л.М.
Провадження № 22-ц/824/68/2020                                                            Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
29 січня 2020 року                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 5 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», про стягнення збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
в с т а н о в и в:
 
У березні 2019 року  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв представник ОСОБА_4 , звернувся до суду з указаним вище позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 його користь матеріальний збиток, завданий внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), у розмірі 69 035,64 грн, витрати на проведення оцінки з визначення матеріального збитку у розмірі 2 300 грн та судові витрати у розмірі 768,40 грн.
На обґрунтування позову зазначено, що 26 лютого 2018 року близько 7 год. 50 хв. в м. Києві по вул. Сверстюка, 4, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з транспортним засобом «Сузукі», д.н.з. НОМЕР_2 , який був припаркований біля узбіччя, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Винним у скоєнні ДТП визнано відповідача. Автомобіль «Сузукі», д.н.з. НОМЕР_2 , належав на праві власності  ОСОБА_3 , а позивач на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 13 березня 2018 року володів цим транспортним засобом. Відповідно до звіту № 1264 від 13 серпня 2018 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Сузукі», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті пошкодження в ДТП, становить 69 035,64 грн, а витрати, пов`язані з проведенням даного дослідження, становлять 2 300 грн. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача за договором обов`язкового страхування (полісом) № АМ/1560693 була застрахована в товаристві з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» (далі - ТДВ «СТ «Домінанта»). Позивач не подавав до страхової компанії заяву про виплату страхового відшкодування, оскільки пропустив встановлений законом однорічний строк для звернення з такою заявою, який є преклюзивним, а тому у ТДВ «СТ «Домінанта» не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, а отже відшкодовувати заподіяну майнову шкоду повинен відповідач, як винуватець ДТП.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 5 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач із вимогою про виплату відшкодування до страховика відповідача не звертався і як наслідок не отримував відмови останнього у здійсненні такого відшкодування, що могло б бути підставою для звернення із такою вимогою безпосередньо до відповідача, як завдавача шкоди, а тому позовні вимоги являються передчасними.
Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що у страховика не виник обов`язок з виплати йому страхового відшкодування через неподання ним впродовж одного року з дня ДТП відповідної заяви, відтак відшкодування шкоди здійснюється саме особою, відповідальність якої застрахована. Строк на подання заяви про виплату не поновлюється, а отже позивач позбавлений можливості отримати страхове відшкодування у страховика відповідача. Твердження суду про те, що йому потрібно отримати письмову відмову від страховика не ґрунтується на положеннях пункту 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV та є надмірним формалізмом при вирішення спору. Вказав, що витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтвердженні, проте відповідачем не доведено належними доказами у справі понесення ним витрат у розмірі 10 000 грн.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надійшли.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 лютого 2018 року близько 7 год. 50 хв. в м. Києві по вул. Сверстюка, 4, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з транспортним засобом «Сузукі», д.н.з. НОМЕР_2 , який був припаркований біля узбіччя, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 5 квітня 2018 року у справі № 755/4208/18  ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу.
Пошкоджений автомобіль «Сузукі», д.н.з. НОМЕР_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 9 квітня 2015 року, належав на праві власності ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 13 березня 2018 року мав право управляти та розпоряджатись цим транспортним засобом.
Відповідно до звіту № 1264 від 13 серпня 2018 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Сузукі», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті пошкодження в ДТП становить 69 035,64 грн, а витрати, пов`язані з проведенням даного дослідження, становлять 2 300 грн згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 20/06 від 20 червня 2018 року.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність  ОСОБА_2 за договором обов`язкового страхування (полісом) № АМ/1560693 була застрахована в ТДВ «СТ «Домінанта», що стверджується витягом з розділу «Перевірка чинності поліса внутрішнього ОСЦПВВТЗ» від 1 березня 2019 року та не заперечувалося сторонами.
Із матеріалів справи убачається, що представник позивача ОСОБА_4 5 листопада 2018 року звернувся із письмовою претензією до ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків внаслідок ДТП, яку мотивував тим, що отримати страхове відшкодування від ТДВ «СТ «Домінанта» не убачається можливим, оскільки розпорядженням № 866 від 7 червня 2018 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг було анульовано ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг ТДВ «СТ «Домінанта».
У відповідь на зазначену претензію 17 листопада 2018 року відповідачем було повідомлено позивача про те, що за укладеним ним страховим полісом ліміт відповідальності визначено у розмірі 100 000 грн, у зв`язку із чим запропонував звернутися до ТДВ «СТ «Домінанта». При цьому відповідно до законодавства зупинення дії або анулювання ліцензії не звільняє страховика від обов`язку виконання укладених договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно із частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. 
Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
За таких обставин, у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.
Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 14-176цс18, яка відступила від висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року в справі № 6-2587цс18.
Під час вирішення такої категорії спорів суди мають враховувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Як убачається з матеріалів справи, згідно з полісом загальнообов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів № АМ/1560693, діючого станом на 26 лютого 2018 року, відповідальність ОСОБА_2  була застрахована ТДВ «СТ «Домінанта» у тому числі за шкоду, заподіяну майну третіх осіб.
28 лютого 2018 року відповідач звернувся до страховиказ письмовим повідомленням вх. № 01162 про ДТП, яка сталася 26 лютого 2018 року о 7 год. 50 хв. в м. Києві по вул. Сверстюка, 4, за участю забезпечувального транспортного засобу.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів встановивши, що позивач із вимогою про виплату відшкодування до страховика відповідача не звертався і як наслідок не отримував відмови останнього у здійсненні такого відшкодування, що могло б бути підставою для звернення із такою вимогою безпосередньо до відповідача, як завдавача шкоди, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків, завданих внаслідок ДТП, оскільки вони є передчасними з огляду на те, що відшкодування шкоди, завданої особою, цивільну відповідальність якої застраховано, в межах суми страхового відшкодування має здійснювати саме страховик цієї особи.
Посилання позивача на те, що він не подавав до страхової компанії заяву про виплату страхового відшкодування, оскільки пропустив встановлений законом однорічний строк для звернення з такою заявою, який є преклюзивним, а тому у страхувальника не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, а отже відшкодовувати заподіяну майнову шкоду повинен відповідач, як винуватець ДТП, не заслуговують на увагу. 
Звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.
Колегія суддів також зазначає, що потерпіла особа не зобов`язана звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди. Таке право, враховуючи висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Вказане також узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к.
Крім того, звернення чи не звернення кредитора (потерпілого) до страховика завдавача шкоди залежить виключно від волі самого потерпілого, а тому відсутність фактичної відмови страховика у виплаті страхового відшкодування не може створювати делікатний обов`язок по відшкодуванню матеріальної (майнової) шкоди для страхувальника, оскільки боржником у деліктному зобов`язанні, яке поєднано з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в межах суми страхового відшкодування виступає саме страховик завдавача шкоди.
Рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови (пункт 37.2 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Судом встановлено, що страховий випадок стався 26 лютого 2018 року і перш ніж звернутися до страховика відповідача з приводу відшкодування шкоди, позивач, в особі свого представника, на власний розсуд 5 листопада 2018 року почав ініціювати досудове врегулювання спору з відповідачем, як завдавачем шкоди, та лише 15 березня 2019 року свідомо звернувся до суду з даним позовом.
Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду по суті спору.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
За приписами статей 133, 141 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.
Згідно положень частин першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, або розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Такий правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 3 травня 2018 у справі № 372/1010/16-ц.
На підтвердження своїх вимог про стягнення з позивача на користь відповідача витрат, понесених у зв`язку з надання правничої допомоги, представником відповідача до відзиву на позовну заяву було надано договір про надання правничої допомоги № 7 від 24 квітня 2019 року, укладений між Адвокатським бюро «Чабанов та Партнери» та ОСОБА_2 .
Пунктом 4.1. договору визначено, що за правничу допомогу адвокатського бюро, клієнт сплачує гонорар, розмір та вид (фіксований або погодинний) якого завчасно узгоджується сторонами після одержання від клієнта доручення/замовлення/звернення про необхідність надання конкретизованої правової допомоги та вказується у відповідному рахунку або замовленні.
Відповідно до замовлення № 1 від 24 квітня 2019 року до договору про надання правової допомоги № 7 від від 24 квітня 2019 року, сторони договору дійшли згоди про фіксований розмір гонорару у розмірі 10 000 грн.
Згідно квитанції № 19 від 6 травня 2019 року ОСОБА_2 на рахунок АБ «Чабанов та Партнери» перераховано грошові кошти у розмірі 10 000 грн за надання правничої допомоги при розгляді справи № 755/4492/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП.
Вказана сума сплачених коштів узгоджується з попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат відповідача, наведеним у відзиві на позовну заяву.
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відповідачем доведено понесення ним витрат за надання правничої допомоги по даній справі у розмірі 10 000 грн в суді першої інстанції, які підлягають стягненню з позивача на його користь, оскільки у задоволенні позову відмовлено.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то новий розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 5 липня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                              Н.В. Ігнатченко
 
Судді:                                                                                                         С.А. Голуб
 
                                                                                                                   Д.О. Таргоній