КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
18 лютого 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 755/1497/16-ц
провадження № 22-ц/824/4519/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),
суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.
секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач  -  ОСОБА_1 
відповідачі -  ОСОБА_2 , Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об`єкти нерухомого майна»
треті особи - Житлово-будівельний кооператив «Восток», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельниченко Тетяна Борисівна
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 
 
на рішення Дніпровськогорайонного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року у складі судді  Арапіної Н.Є.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об`єкти нерухомого майна», треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Восток», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельниченко Тетяна Борисівна про визнання недійсним права власності на Ѕ частину квартири, визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на Ѕ частину квартири,  -

 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2016 року представник позивача Гнатюк Т.В. звернулася до суду з  позовом, де, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним право власності на Ѕ частину квартири за відповідачем, визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири на ім`я ОСОБА_2 .
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 20 листопада 1987 року ОСОБА_1 звернувся до голови Правління ЖБК «Восток» із заявою про поставлення його на чергу для поліпшення житлових умов, у зв`язку з чим, 17 вересня 1989 року позивача прийнято в члени кооперативу та надано йому у користування квартиру АДРЕСА_1 , за яку 16 березня 1990 року ним сплачено пайовий внесок у розмірі 2 009,62 руб.
У кінці червня 2013 року ОСОБА_1 стало відомо про рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у справі №2-1344/2006, яким право власності на Ѕ частину спірної квартири визнано за відповідачем ОСОБА_2 . На підставі вказаного рішення суду, останньою зареєстровано право власності на частину квартири, що є предметом позову.  
12 липня 2013 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про отримання копії зазначеного рішення від 15 грудня 2006 року, проте виявилось, що справа №2-1344/2006 у провадженні вказаного суду ніколи не перебувала, а рішення по ній не виносилось. Натомість, виявлено ухвалу від 21 березня 2005 року у справі №2-666/05 про відмову у прийнятті позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи ЖБК «Восток» про визнання права власності на Ѕ частину паєнакопичення.
Внаслідок вказаних обставин, 27 липня 2013 року Дніпровським районним управлінням Міністерства внутрішніх справ у м. Києві відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.190 та ч.1 ст. 358 КК України внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.  
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, 06 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційну скаргу мотивував  тим, що Дніпровським районним судом міста Києва при дослідженні обставин справи не звернуто уваги на порушення Комунальним підприємством  «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об`єкти нерухомого майна» при реєстрації права власності на Ѕ частину спірного майна за ОСОБА_2 приписів п. 2.3 та п. 3.6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України  №7/5 від 07.02.2002 року.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року скасовано. 
Постановлено по справі нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано недійсною та скасовано реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири НОМЕР_2 , зареєстроване 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 .  
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районним судом при винесенні рішення залишено поза увагою те, що правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття, в той час як у матеріалах справи докази законності набуття ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину спірної квартири відсутні. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у цивільній справі № 2-1344/2006 року, на підставі якого позивачем набуто право власності на предмет позову Дніпровський районним судом м. Києва не ухвалювалося, зазначений у ньому спір не був предметом розгляду та вирішення. 
У порушення пункту 2.3. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від                  07 лютого 2002 року № 7/5, процедура державної реєстрації права власності на нерухоме майно за заявою ОСОБА_2 здійснювалась БТІ без участі позивача, як співвласника та відповідного запису в правовстановлючих документах останнього, крім цього в порушення пункту 3.6. Тимчасового положення проводилася без належного проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна.
Апеляційний суд також зазначив, що у статі 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту, як визнання недійсним права власності, тому у задоволенні вимоги про визнання недійсним права власності на 1/2 частину квартири необхідно відмовити.
Постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 року постанову Апеляційного суду   м. Києва від 16 травня 2018 року скасовано в частині визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на Ѕ частину квартири НОМЕР_2 , зареєстрованої 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 , справу в цій частині передано на новий апеляційний розгляд.
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині, Верховний Суд виходив з того, що апеляційний суд не звернув уваги на наявність у матеріалах справи фотокопій рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року, не надав оцінки заяві для реєстрації місця проживання від 30 листопада 2017 року, в якій зазначено, що сторони як співвласники спірної квартири на підставі рішення суду не заперечували проти реєстрації місця проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, не перевірив докази, наявні у матеріалах справи на предмет того чи доводять вони у сукупності характер рішення як підробленого. Окрім цього, підставою для визнання недійсною та скасування реєстрації права на частку апеляційний суд вказав здійснення такої реєстрації без участі позивача, як співвласника, та у відсутності відповідного запису в правовстановлючих документах останнього, а також без належного проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, що є взаємовиключними обставинами для визнання недійсною та скасування реєстрації права на частку. 
Верховний Суд також звернув увагу на те, що наявність підстав для визнання недійсною та скасування реєстрації права власності має встановлюватися судом на момент вчинення такої реєстрації. Оскільки реєстрацію права на частку в квартирі проведено                         30 жовтня 2007 року, то такий спір має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент вчинення вказаної реєстрації, тобто, на підставі Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року, а не Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, на який робив посилання суд апеляційної інстанції.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 року дану цивільну справу передано на новий апеляційний розгляд в частині визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на Ѕ частину квартири НОМЕР_2 , зареєстрованої 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 , тому рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на Ѕ частину квартири НОМЕР_2 , зареєстрованої 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання недійсним права власності на Ѕ частину квартири не ґрунтуються на законі і позивачем не доведено підстав для визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, колегія не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне. 
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 05 червня 1987 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 22 листопада 2005 року ВРАЦС Дніпровського РУЮ у м. Києві розірвано відповідно до актового запису № 1210.
20 листопада 1987 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до голови правління ЖБК «Восток» про внесення його та членів його сім`ї в чергу осіб на покращення житлових умов. 17 вересня 1989 року загальними зборами членів ЖБК «Восток» позивача прийнято у члени кооперативу та надано для користування квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до корінця повідомлення від 27 листопада 1989 року ЖБК «Восток» квартиру АДРЕСА_1 передано членам сім`ї члена кооперативу ОСОБА_1 . Згідно квитанції № ВВ 068876 від 16 березня 1990 року позивачем сплачено пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 , в розмірі 2 009,62 карб.
30 жовтня 2007 року ОСОБА_2 звернулася до Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об`єкти нерухомого майна із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 (КВ-2007), а саме на квартиру АДРЕСА_1 . До заяви було, зокрема, долучено копію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у справі № 2-134/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ЖБК «Восток» про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частку спільної квартири, яким поділено спільне майно подружжя у рівних частках, а саме: визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , відповідно за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Згідно довідки КВ-2016 № 20829, виданої 30 травня 2016 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року.
Звертаючись із позовом ОСОБА_1 просив визнати недійсним право власності на Ѕ частину квартири та визнати недійсною і скасувати реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстроване 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що на його звернення до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про одержання копії рішення від 15 грудня 2006 року у справі № 2-1344/2006 отримав повідомлення, що перевіркою алфавітного покажчика цивільних справ за 2006 рік встановлено, що цивільна справа               №2-1344/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя Дніпровським районним судом м. Києва у 2006 році не розглядалась. У журналі судових засідань судді Ластовки Н.Д. відсутні будь-які дані про розгляд 15 грудня 2006 року цієї справи. Отже, рішення суду по цивільній справі № 2-1344/2006 за позовом                         ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя суддею                Ластовкою Н.Д. 15 грудня 2006 року не виносилось.
22 липня 2013 року позивач звернувся до прокуратури Дніпровського району м. Києва із заявою про вчинення злочину, 24 липня 2013 року - до Дніпровського районного управління ГУ МВС України у м. Києві із заявою про вчинення злочину. 25 липня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості по кримінальному провадженню №12013110040012133 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 15, частиною першою статті 190, частиною першою статті 358 КК України.
24 січня 2017 року листом Київської місцевої прокуратури №4 повідомлено, що слідчим відділом Дніпровського УП ГУ Національної поліції у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 12013110040012133 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 358, частиною першою статті 190 КК України.
ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову, зазначала, що до заяви про реєстрацію права власності на нерухоме майно додано копію рішення Дніпровського районного суду              м. Києва від 15 грудня 2006 року у справі № 2-1344/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ЖБК «Восток», про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частку спільної квартири, за яким розділено спільне майно подружжя в рівних частках, а саме: визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , відповідно за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).
Згідно положень статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 
Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. 
Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Відповідно до п. 1.3. Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.
Згідно з п. 2.1. цього Тимчасового положення для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи (додаток 1), їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням. Відповідальність за достовірність та повноту інформації у документах несе власник (власники) нерухомого майна.
Додатком 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно Переліком правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна в п. 10 визначено рішення судів, третейських судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності.
Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Водночас обставини здійснення державної реєстрації відповідного речового права підлягають дослідженню під час вирішення спору щодо права власності на нерухоме майно.
Таким чином, за обставинами даної справи, єдиним правовстановлюючим документом, на підставі якого вчинено реєстраційну дію, є рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у справі № 2-1344/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ЖБК «Восток» про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частку спільної квартири.
Разом з тим, належним чином завірена копія вищевказаного рішення суду в матеріалах справи відсутня. 
У судовому засіданні в апеляційному суді представник відповідача копію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у справі № 2-1344/2006 не надала, пояснивши це відсутністю в її розпорядженні належним чином завіреної копії такого рішення.
При цьому, згідно матеріалів справи цивільна справа №2-1344/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя Дніпровським районним судом м. Києва у 2006 році не розглядалась. У журналі судових засідань судді Ластовки Н.Д. відсутні будь-які дані про розгляд 15 грудня 2006 року вказаної цивільної справи. Отже, рішення суду по цивільній справі № 2-1344/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя суддею Ластовкою Н. Д. 15 грудня 2006 року не виносилось (а.с. 127 том 1). На даний час триває досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 15, частиною першою статті 190 КК України.
Державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та на підставі документів, необхідних для вчинення відповідних дій.
Разом з тим, під час встановлення підстав набуття відповідачем права власності на Ѕ частину спірної квартири, колегією суддів з`ясовано, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у справі № 2-1344/2006 не ухвалювалось, належним чином завірену копію вказаного рішення у розпорядження суду стороною відповідача не надано, також як і не надано жодних доказів на підтвердження існування такого рішення та перебування у провадженні судді Ластовки Н.Д. справи № 2-1344/2006 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Вказані обставини свідчать про незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно.
Таким чином, суд першої інстанції, у порушення вимог статті 328 ЦК України, не перевірив та не встановив підстави виникнення у ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , не дослідив правовстановлюючі документи, на підставі яких вчинено оспорювану позивачем реєстраційну дію державним реєстратором, не з`ясував обставин, на які посилалися сторони щодо існування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у справі № 2-1344/2006, що призвело до ухвалення помилкового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на Ѕ частину спірної квартири за ОСОБА_2 .
Доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, про порушення КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» при розгляді заяви ОСОБА_2 від 30 жовтня 2007 року приписів п. 2.3 та 3.6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 не заслуговують на увагу суду та не мають правового значення при вирішенні даної справи з огляду на відсутність правовстановлюючого документа, а саме, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у справі № 2-1344/2006, на підставі якого було вчинено реєстрацію права власності на нерухоме майно за                ОСОБА_2 .
Наявність у матеріалах справи копії заяви для реєстрації місця проживання від                    30 листопада 2017 року, в якій сторони як співвласники спірної квартири на підставі рішення суду не заперечували проти реєстрації місця проживання сина ОСОБА_3 у спірній квартирі (т. 1, а.с. 42), не доводить факту існування саме рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2006 року у справі № 2-1344/2006, оскільки не містить таких відомостей та не свідчить про правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру.
За обставин, коли у матеріалах справи містяться докази того, що рішення суду, яке стало підставою для вчинення реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , не ухвалювалось, колегія доходить висновку про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення місцевого суду в частині визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на Ѕ частину квартири НОМЕР_2 , зареєстрованої                          13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині визнання недійсною та скасування державної реєстрації.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  - задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року в частині визнання недійсною та скасування реєстрації права власності на Ѕ частину квартири НОМЕР_2 , зареєстрованої 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 - скасувати. 
Визнати недійсною та скасувати реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири НОМЕР_2 , зареєстрованої 13 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ім`я  ОСОБА_2 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено «18» лютого 2020 року.

Головуючий                                                                                В.А. Кравець
 
Судді                                                                                             О.Ф. Мазурик
 
                                                                                                                  Л.Д. Махлай