Постанова
Іменем України 
 
15 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 199/892/14-ц
провадження № 61-8366св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерного товариство «Комерційний банк «Надра»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2014 року в складі судді: Подорець О. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року в складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2014 року публічне акціонерного товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 березня 2007 року між банком та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір «Автопакет» № 8/2007/840-К/176-АП, відповідно до якого позивачем було надано відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 68 400 доларів США. Цей договір є змішаним договором та відповідно до умов якого передбачена порука. Поручителем за договором є відповідач ОСОБА_2 , яка зобов`язалася солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобов`язання відповідачем ОСОБА_1 за договором. Позичальник зобов`язання за договором не виконує, в зв`язку з чим, станом на 05 листопада 2013 року виникла заборгованість в розмірі 531 042,94 грн.
 
ПАТ «КБ «Надра» просило солідарно стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 :
            заборгованість за кредитом в сумі 336 729,34 грн;
заборгованість по відсоткам в сумі 96 278,65 грн; 
пеню у розмірі 43 362,82 грн;
штраф у розмірі 54 672,12 грн.
 
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2014 року ПАТ «КБ «Надра» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за договором № 8/2007/840-К/176-АП від 23 березня 2007 року, яка виникла станом на 05 листопада 2013 року та складається з: заборгованості за кредитом - 336 729,34 грн, заборгованості по відсоткам - 96 278,65 грн, пені - 43 362,82 грн, штрафу в розмірі 54 672,12 грн, а всього 531 042,94 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що свідчить розміщене в газеті «Вісті Придніпров`я» №28 (1521) від 17 квітня 2014 року повідомлення про слухання справи. Про причини своєї неявки суду не повідомили, не надали заяв про розгляд справи за їх відсутності, не скористалися правом надання заперечень проти позову, у зв`язку з чим суд за згодою позивача суд вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. У порушення умов договору, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконує, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування, внаслідок чого за ним станом на 05 листопада 2013 року виникла заборгованість в розмірі 531 042,94 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості. Договором поруки передбачено, що відповідальність поручителя та боржника є солідарною.Тому з відповідачів на користь банку підлягає стягненню солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 531 042,94 грн.
 
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2014 року відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в позовній заяві зазначено адресу відповідача ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 . За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області місцем реєстрації відповідача ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 . Саме за зазначеною адресою направлялися судові повістки ОСОБА_1 . Втім, направлена на адресу відповідача ОСОБА_1 судова повістка була повернена на адресу суду з поміткою «за зазначеною адресою не проживає». На виконання вимог статті 74 ЦПК України (в редакції Закону № 1618-IV) виклик відповідачів по справі було здійснено через оголошення у пресі, а саме у газеті «Вісті Придніпров`я», що передбачено також розпорядженням КМУ від 18 грудня 2013 року №1022-р «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи. Таким чином, судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи у спосіб, передбачений ЦПК України.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2014 року в частині стягнення штрафу скасовано та у задоволенні цієї позовної вимоги ПАТ «КБ «Надра» відмовлено, та зменшено загальну суму стягнутих з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 коштів з 531 042,94 грн. до 476 370,82 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у ОСОБА_1 перед ПАТ «Надра» існує заборгованість, яка ним добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про її солідарне стягнення та задоволення позову. Між тим, вирішуючи питання про визначення складових заборгованості, суд першої інстанції помилково стягнув штраф, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З урахуванням того, що оскарженим рішенням стягнута пеня, як вид цивільно-правової відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу слід відмовити, оскільки одночасне застосування пені та штрафів за одне й те саме порушення не допускається.
 
При відхиленні доводів апеляційної скарги про те, що банком пропущено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, та те, що порука за вказаним договором припинена, апеляційний суд вказав, що згідно із підпунктом 1.1.4 договору «Автопакет» №8/2007/840-К/176-АП від 23 березня 2007 року - строк дії до 20 березня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся 04 лютого 2014 року, а тому банк звернувся до суду із позовом в межах строку і підстави для застосування позовної давності та визнання поруки припинененою відсутні.
 
Аргументи учасників справи
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати повністю рішення суду першої інстанції, скасувати постанову апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції та увалити нове рішення, яким відмовити банку в задоволенні позову в повному обсязі. При цьому посилався на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду з вимогами до відповідачів про стягнення заборгованість за договором № 8/2007/840-К/176-АП від 23 березня 2007 року вже з пропуском позовної давності. Проте судами неправильно було застосовано частину четверту статті 267 ЦК України, та не застосовано позовну давність до вимог позивача заявлених після спливу позовної давності. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної в постанові від 19 березня 2014 у справі № 6-20цс14, якщо умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а, отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині задоволених позовних вимог публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 476 370,82 грн.В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 23 березня 2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір «Автопакет» № 8/2007/840-К/176-АП відповідно до якого позивачем було надано відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 68 400 доларів США. Цей договір є змішаним договором та відповідно до його умов також передбачена порука. Поручителем за цим договором є відповідач ОСОБА_2 , яка зобов`язалася солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобов`язання відповідачем ОСОБА_1 ..
 
Згідно розрахунку станом на 05 листопада 2013 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 531 042,94 грн, з яких заборгованість за кредитом - 336 729,34 грн, заборгованість по відсоткам - 96 278,65 грн, пеня - 43 362,82 грн, штраф у розмірі 54 672,12 грн.
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що у пункті 2.2.3 договору «Автопакет» № 8/2007/840-К/176-АП сторони домовилися, що позичальник вносить чергові мінімальні платежі по кредиту/кредитній лінії, визначені в пункті 2.2.2 цього договору, щомісяця до 18 числа поточного місяця, а банк здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 20 числа поточного місяця.
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу».
 
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
 
У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що «створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що дані про належне повідомлення відповідача ОСОБА_1 про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції відсутні, так як повістка на 08 квітня 2014 року повернулась із довідкою «за зазначеною адресою не проживає» (а. с. 23). Даних про направлення та отримання повістки про судове засідання 13 травня 2014 року матеріали не містять.
 
Відповідно до частини дев`ятої статті 74 (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.
 
Не може вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання і оголошення у пресі, а саме в газеті «Вісті Придніпров`я» від 17 квітня 2014 року (а. с. 29), оскільки такий порядок повідомлення розрахований на відповідача зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме. Натомість в матеріалах справи міститься інформація адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України від 11 лютого 2014 року, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 16).
 
В заяві про перегляд заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2014 року (а. с. 40), та в апеляційній скарзі на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2014 року (а. с. 81 - 82) ОСОБА_1 вказувалося про пропуск позовної давності.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції, не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 про пропуск позовної давності, не перевірив підстав для застосування чи незастосування позовної давності та зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.
 
У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.
 
Проте суд апеляційної інстанції не врахував, що пунктом 2.2.3 договором «Автопакет» № 8/2007/840-К/176-АП передбачено здійснення щомісячних платежів на погашення кредиту, у зв`язку з чим не з`ясував, чи припинилась порука ОСОБА_2 за окремими платежами. З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати і передати справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 476 370,82 грн скасувати. 
 
Передати справу № 199/892/14-ц в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 476 370,82 грн на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року у скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              І. О. Дундар
 
                                                                                                        В. І. Журавель
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук