Справа № 344/12532/15-ц 
Провадження № 22-ц/4808/280/20 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Василишин Л.В., Матківського Р.Й.
секретаря                        Бойчука Л.М.
з участю представника апелянта ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Комунальне підприємство «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» про виселення без надання іншого жилого приміщення, за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Антоняка Т.М. 02 грудня 2019 року в м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
26.08.2015 року Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення.
Позов мотивовано тим, що відповідачі є наймачами квартири АДРЕСА_1 , яка належить до комунальної власності та перебуває на балансі КП «Єдиний розрахунковий центр». Користуючись квартирою, відповідачі систематично руйнують та псують вказане житлове приміщення, оскільки накопичують в ньому різне побутове сміття, яке приносять із контейнерних майданчиків для збору побутових відходів, а також засмічують прибудинкову територію, що спричиняє незручності іншим мешканцям будинку. У зв`язку з цим з відповідачами неодноразово проводилися роз`яснювальні бесіди, силами підрядних організацій з прибудинкової території нераз вивозилися тверді побутові відходи, застосовувалися заходи суспільного впливу, складалися приписи, протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ст.ст. 150, 152 КУпАП, та постанови про накладення адміністративних стягнень у вигляді штрафу, однак усі заходи виявились безрезультатними. 
Посилаючись на безрезультатність вжитих до відповідачів заходів, позивач просив виселити їх з вищевказаної квартири без надання іншого жилого приміщення. 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15.09.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, залучено КП «Єдиний розрахунковий центр».
Рішенням Івано-Франківської міської ради від 25.12.2015 року №66-2 КП «Єдиний розрахунковий центр» перейменовано на КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія».
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09.07.2019 року провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_3 закрито у зв`язку з її смертю.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.12.2019 року в задоволенні позову Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Комунальне підприємство «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» про виселення без надання іншого жилого приміщення відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права не відповідає вимогам ст. 47 Конституції України, а також положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Надана позивачем інформація не містить законних підстав для того, щоб виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 , у якій він зареєстрований та проживає, без надання іншого жилого приміщення. Крім того, судом враховано, що виселення на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення є крайнім заходом, а також, що відповідач самостійно не має можливості забезпечити себе іншим житлом, оскільки офіційно не працює, є особою пенсійного віку та хворіє, що підтверджується матеріалами справи.
У апеляційній скарзі Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд залишив поза увагою ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 систематично руйнує та псує житловий фонд місцевої ради, засмічуючи жиле приміщення та прибудинкову територію. З цього приводу з ним неодноразово проводилися роз`яснювальні бесіди, силами підрядних організацій з прибудинкової території нераз вивозилися тверді побутові відходи, застосовувалися заходи суспільного впливу. Відповідач притягався і до адміністративної відповідальності, а саме: 20.01.2015 року за засмічення прибудинкової території та балкону на ОСОБА_2 був складений протокол про адміністративне правопорушення; постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради №03/33 від 05.03.2015 року на відповідача накладено штраф за порушення п. 17.1.7 правил благоустрою м. Івано-Франківська; 27.04.2015 року працівниками КП «Єдиний розрахунковий центр» складено припис №01-03/730 з вимогою припинення протиправних дій, передбачених ст. 150 КУпАП; 08.05.2015 року старшим інспектором відділу технічного нагляду Заболотним О.С. складено протокол про адміністративне правопорушення №06-07/2 з фотофіксацією та поясненнями свідків; постановою №07/135 адміністративної комісії при виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради від 11.06.2015 року на відповідача накладено штраф за порушення правил користування жилими будинками і жилими приміщеннями. Однак, вжиті щодо нього заходи виявилися безрезультатними.
Враховуючи безрезультатність вжитих щодо ОСОБА_2 заходів, а також, що його поведінка шкодить не тільки майну територіальної громади, але й несе загрозу мешканцям будинку, які живуть в антисанітарії, у суду були всі підстави для застосування ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР та виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення. 
З наведених мотивів апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.
Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що  ОСОБА_2 є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрований та проживає в даній квартирі, що підтверджується довідкою №02-02/4601, виданою 05.10.2015 року КП «Єдиний розрахунковий центр» (т. 1 а.с. 110).
Згідно протоколу №6 про адміністративне правопорушення, складеного 20.01.2015 року КП «Муніципальна інспекція з благоустрою», ОСОБА_2 вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 152 КУпАП, а саме захаращував (засмічував) прибудинкову територію та балкон (т. 1 а.с. 14).
Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради №03/33 від 05.03.2015 року на відповідача накладено штраф за порушення п. 17.1.7 правил благоустрою м. Івано-Франківська, а саме захаращення (засмічення) території ТПВ на АДРЕСА_2 , чим порушено ст. 152 КУпАП (т. 1 а.с. 13).
27.04.2015 року працівниками КП «Єдиний розрахунковий центр» складено припис №01-03/730 з вимогою припинення протиправних дій, передбачених ст. 150 КУпАП, які проявляються у накопиченні побутового сміття у квартирі проживання та на прибудинковій території, яке відбувається щоденно шляхом принесення сміття із контейнерних майданчиків для збору побутових відходів (т. 1 а.с. 7).
08.05.2015 року старшим інспектором відділу технічного нагляду КП «Єдиний розрахунковий центр» Заболотним О ОСОБА_4 С ОСОБА_4 на відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення №06-07/2 з фотофіксацією та поясненнями свідків (т. 1 а.с. 8-11).
Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради №07/135 від 11.06.2015 року на ОСОБА_2 накладено штраф за порушення правил користування жилими будинками і жилими приміщеннями, а саме накопичення та засмічення приміщення побутовим сміттям за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушено вимоги ст. 150 КУпАП (т. 1 а.с. 12).
З копії виписки №5300/15 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого та довідки №822 від 21.04.2016 року, виданої Міською клінічною лікарнею №1, вбачається, що відповідач хворіє (т. 1 а.с. 50, 152).
Згідно довідки, виданої Івано-Франківським міським центром зайнятості, ОСОБА_2 станом на 14.09.2015 року в Івано-Франківському міському центрі зайнятості на обліку не перебуває (т. 1 а.с. 58).
Також встановлено, що відповідач проживає один та іншого житла не має.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Частинами 4 та 5 ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. 
При вирішенні спорів про виселення особи з житла суди мають враховувати принцип пропорційності, передбачений ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виселення особи можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12.09.2018 року у справі №320/1941/16-ц (касаційне провадження №61-23929св18).
Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 хворіє, офіційно не працює та не перебуває на обліку у центрі зайнятості.
Суд першої інстанції, правильно встановивши наведені обставини, врахувавши положення ст. 47 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність законних підстав для виселення відповідача без надання йому іншого жилого приміщення.
Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України), апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги як такі, щоне спростовують правильності висновків суду першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 02 грудня 2019 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року