ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 р. 	Справа № 520/9850/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Донець Л.О.,
Суддів: Бенедик А.П. ,  Гуцала М.І. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 (головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І.) по справі №  520/9850/19
за позовом  ОСОБА_1 
до Слобідського відділу обслуговування громадян у м. Харкові Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області
про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
20.09.2019, ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Слобідського відділу обслуговування громадян у м. Харкові Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі – відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі – відповідач-2), в якій, з урахуванням уточнень, просила суд зобов`язати відповідача-1 здійснити позивачу перерахунок пенсії з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком та провести відповідні нарахування і виплати на користь позивача недоплачену, як дитині війни, щомісячну державну соціальну допомогу за період з 01.08.2011 до 01.08.2012.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 відмовлено у задоволенні адміністративного позову.
Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подала  апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач перебуває на пенсійному обліку у відповідача-2 та отримує пенсію за віком згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», має статус дитини війни.
20.08.2019 позивач звернулась із заявою до пенсійного органу, в якій просила надати інформацію про розмір фактично виплаченої допомоги у вигляді 30 відсотків надбавки до пенсії, відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 01.08.2011 до 01.08.2012. Про розмір здійснених виплат просила письмово повідомити, шляхом надання інформації окремо за кожен місяць. Запропоновано, що в разі виявлення невідповідності розміру фактично нарахованих та виплачених коштів у вигляді 30 відсотків надбавки до пенсії, як «дитині війни», відповідно до положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 01.08.2011 до 01.08.2012 негайно здійснити відповідні нарахування та виплати.
Управління Пенсійного фонду України в Червонозаводському районі м. Харкова листом № 619/02.17-20 від 13.08.2019 повідомив позивача, що з 01.01.2007 позивачу проводиться виплата підвищення згідно з Законом України «Про соціальний захист дітей війни». Вказано, що підвищення дітям війни було встановлено в розмірі: 49,80 грн. з 01.08.2011 по 31.12.2011 (постанова Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 № 745), 57,54 грн. з 01.01.2012 по 31.03.2012 (постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381), 58,66 грн. з 01.04.2012 по 30.06.2012 (постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381), 59,08 грн. з 01.07.2012 по 31.08.2012 (постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381).
Суд першої інстанції, під час розгляду справи, дійшов до висновку, що відповідач у спірних правовідносинах діяв правомірно та в межах повноважень, визначених законодавством, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.
Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною 1 ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дитина війни - особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.
Статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (в редакції, чинній на час прийняття Закону) дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна  соціальна  допомога,  що  виплачується  замість  пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Разом з тим, Кабінетом Міністрів України не було визначено Порядку підвищення пенсій дітям війни, у 2006 році вказане підвищення не запроваджено.
Пунктом 12 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» припинено дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».
Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 №6-РП/2007 визнано неконституційними положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», якими припинена дія норми закону про виплату соціальної допомоги дітям війни. 
Однак, механізм реалізації положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» був відсутній.
Відповідно до п.п. 2 п. 41 розд. ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Такий розмір встановлений ч. 4 ст. 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і складає 10 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп положення п. 41 розд. ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" визнано неконституційним і воно втратило чинність з дня ухвалення зазначеного рішення.
Постановою Кабінету Міністрів України № 530 від 28.05.2008 "Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян" виплату підвищення дітям війни визначили у наступних розмірах: з 22 травня 2008 року - 48,10 грн.; з 1 липня 48,20 грн. та з 1 жовтня - 49,80 грн. 
У розмірі 49,80 грн. підвищення до пенсії дітям війни виплачувалось упродовж 2009, 2010 та 2011 років.
Пунктом 7 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет на 2011 рік" № 3491-VI від 14.06.2011 встановлено, що у 2011 році норми і положення статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" застосовуються  у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.
На виконання вищевказаного Закону прийнято постанову Кабінету Міністрів України №745 від 06.07.2011, пунктом 6 якої встановлено, що дітям війни до пенсії, або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі 49,80 грн. Вказана постанова набрала чинності з 23.07.2011.
З 01.11.2011 надбавка дітям війни проводиться у відповідності до розмірів визначених Кабінетом Міністрів України (з 01.11.2011 по 31.12.2011 - 49,80 грн., з 01.01.2012 - в розмірі 7% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 01.04.2014 - 66,43 грн.).
Постановою Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення"  № 1381 від 28.12.2011 встановлено, що дітям війни з 01.01.2012 (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і «Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні.
Отже, у спірний період виплата підвищення до пенсії особі, яка має статус «дитина війни», проводилась у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 № 745 та постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381.
За обставинами справи, позивач перебуває на обліку і отримує пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується довідкою відповідача-2 від 28.08.2019 № 3840/02.18-20 (а.с. 12).
За змістом вказаної довідки, підвищення дітям війни встановлено в розмірі: 
49,80 грн. з 01.08.2011 по 31.12.2011 (постанова Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 № 745);
57,54 грн. з 01.01.2012 по 31.03.2012 (постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381);
58,66 грн. з 01.04.2012 по 30.06.2012 (постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381);
59,08 грн. з 01.07.2012 по 31.08.2012 (постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381).
За цим, колегія суддів зазначає, що відповідач-2,  виплачуючи позивачу підвищення до пенсії у порядку та розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 № 745 та постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381, діяв правомірно та у межах наданих йому повноважень.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що на залежність розмірів соціальних виплат і соціальних послуг від фінансових можливостей держави Конституційний Суд України зазначав у своїх рішеннях від 26.12.2011 № 20-рп/2011 та від 07.11.2018 № 9-р/2018.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для перерахунку пенсії позивачу з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком та проведення відповідних нарахувань і виплат недоплаченої, як дитині війни, щомісячної державної соціальної допомоги за період з 01.08.2011 до 01.08.2012.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що  суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому судове рішення не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга – задоволенню.
Згідно з  п. 1 ч. 1 ст. 315  КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.      
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 по справі                         № 520/9850/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.О. Донець 	
Судді	   	А.П. Бенедик    М.І. Гуцал