СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2020 р.                                                                   Справа № 5023/2465/12  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Пуль О.А., суддя  Шевель О.В., 
за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Кремінь Олександра Володимировича (вх. №3858 Х/2) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 02.12.2019 у справі №5023/2465/12, постановлену у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Смірновою О.В., повний текст ухвали складено 09.12.2019, 
за позовом фізичної особи-підприємця Кремінь Олександра Володимировича, м.Луцьк,
до фізичної особи - підприємця Кальницького Сергія Володимировича, м. Харків,
про стягнення 431825 грн
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.12.2019 у справі №5023/2465/12 відмовлено у задоволенні заяви стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення наказу у справі № 5023/2465/12 від 05.10.2012 до виконання (вх.№ 27546 від 14.11.2019).
Не погодившись з вказаною ухвалою місцевого господарського суду, позивач (стягувач) - фізична особа-підприємець Кремінь Олександр Володимирович, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 02.12.2019 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву фізичної особи-підприємця Кремінь Олександра Володимировича про поновлення пропущеного строку для пред`явлення наказу від 05.10.2012 до виконання, поновити пропущений строк для пред`явлення наказу Господарського суду Харківської області №5023/2465/12 від 05.10.2012 до виконання. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця Кремінь Олександра Володимировича (вх. №3858 Х/2) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 02.12.2019 та повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 18.02.2020.
31.01.2020 до Східного апеляційного господарського суду від представника боржника (відповідача) надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№959), в якому він заперечує проти доводів апелянта, а тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги фізичної особи - підприємця Кремінь О.В. на ухвалу Господарського суду Харківської області від 02.12.2019.
В судове засідання Східного апеляційного господарського суду 18.02.2020 представник апелянта не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.2, а.с. 80).
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені частиною першою статтею 42 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності повноважного представника позивача за наявними у ній матеріалами.
В судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 18.02.2020 представник відповідача, заперечуючи проти доводів апелянта з підстав, зазначених у відзиві на неї, зазначивши про законність та обґрунтованість ухвали місцевого господарського суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, а ухвалу Господарського суду Харківської області від 02.12.2019 у справі №5023/2465/12 - залишити без змін.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутнього представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.
З матеріалів справи вбачається, що у червні 2012 року позивач - фізична особа-підприємець Кремінь О.В., звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій, керуючись приписами статей 526, 530, 712 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу від 27.02.2008 б/н, просив стягнути з фізичної особи - підприємця Кальницького Сергія Володимировича заборгованість у розмірі 431 825,00 грн, 3% річних у сумі 43 655,73 грн, інфляційних витрат у розмірі 123 501,95 грн (з урахуванням уточненої заяви про збільшення позовних вимог), а також витрати по сплаті судового збору за подання позову (т.1, а.с. 4-5, 71-72). 
Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.08.2012 у справі 5023/2465/12 задоволено позов; стягнуто з фізичної особи - підприємця Кальніцького С.В. на користь фізичної особи - підприємця Кремінь О.В. суму основного боргу у розмірі 431825,00 грн, 3% річних у розмірі  43655,73 грн, інфляційні витрати у сумі 123501,95 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 11979,65 грн (т.1, а.с. 82-88).
Вказане судове рішення залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.09.2012 та постановою Вищого господарського суду України від 04.03.2013 (т.1, а.с. 117-121, 174-178).
На виконання вказаного рішення Господарським судом Харківської області виданий відповідний наказ від 05.10.2012 №5023/2465/12 із терміном пред`явлення до виконання у кредитні установи (державному виконавцю) до 19.09.2013 (т.1, а.с. 127).
27.11.2012 стягувачем пред`явлено до виконання наказ Господарського суду Харківської області від 05.10.2012 у справі №5023/2465/12 до Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. 
З матеріалів справи вбачається, що постановою від 29.11.2012 державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 35747194 з виконання наказу Господарського суду Харківської області від 05.10.2012 №5023/2465/12 про стягнення з ФОП Кальніцького С.В. на користь ФОП Кремінь О.В. суми боргу у загальному розмірі 610962,33 грн (т.2, а.с. 10).
26.11.2015 державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції прийнято постанову про повернення виконавчого документа (наказу від 05.10.2012 №5023/2465/12) стягувачеві на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки майно боржника, розшук якого здійснювався органами внутрішніх справи, не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку (т.2, а.с. 11). 
11.11.2019 стягувач звернувся до Господарського суду Харківської області з заявою про поновлення строку пред`явлення до виконання наказу Господарського суду Харківської області від 05.10.2012 у справі №5023/2465/12 (вх.№ 27546 від 14.11.2019). 
В обґрунтування вказаної заяви стягувач зазначає про те, що він був позбавлений можливості пред`явити виконавчий документ - наказ Господарського суду Харківської області №5023/2465/12 від 05.10.2012, до виконання своєчасно, оскільки оригінал наказу разом з іншим майном було викрадено 19.05.2018, на підтвердження чого заявником надано копію постанови слідчого відділу Луцького відділу поліції про визнання матеріальних об`єктів речовими доказами та передачу їх на зберігання від 18.10.2019. Заявник вважає, що строк ним пропущений з поважних причин, оскільки у період з 19.05.2018 (викрадення оригіналу наказу) по 26.11.2018 (закінчення строку на пред`явлення наказу до виконання) він не міг пред`явити наказ до примусового виконання. Наведене вище, згідно доводів стягувача, є підставою для задоволення вимог його заяви в повному обсязі.
02.12.2019 місцевим господарським судом постановлено оскаржувану ухвалу про відмову у задоволенні заяви стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення наказу від 05.10.2012 №5023/2465/12 до виконання.
При постановленні оскаржуваної ухвали місцевий господарський суд, керуючись положеннями статті 329 Господарського процесуального кодексу України, статей 22, 23 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV, пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень, статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VІІІ, дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку пред`явлення наказу до виконання, оскільки стягувачем у межах встановленого законом строку не було пред`явлено наказ до виконання, протягом періоду 2015 - 2018 років не вжито жодних заходів (повторне пред`явлення виконавчого документу, контроль, звернення в період виконання судового рішення до відповідного відділу виконавчої служби тощо) для виконання рішення у даній справі, а тому причини пропуску строку пред`явлення наказу до виконання визнані судом неповажними.
Окрім того, суд першої інстанції з посиланням на пункт 19.4 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України зазначив про те, що стягувач також не скористався правом на отримання дублікату наказу, а тому визнав необґрунтованими твердження заявника про те, що він не міг пред`явити наказ до примусового виконання у зв`язку з його викраденням.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що у період з 19.05.2018 (день викрадення майна, у тому числі оригіналу наказу Господарського суду Харківської області) по 26.11.2018 (день закінчення строку на пред`явлення наказу до виконання) стягувач позбавлений був можливості пред`явити наказ до примусового виконання, а тому, на думку скаржника, строк пропущений з поважних причин. Окрім цього, апелянт вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції на те, що викрадення наказу суду не позбавляло стягувача права звернутись до суду із заявою про видачу його дублікату, оскільки жодних доказів втрати оригіналу наказу не було і лише після закінчення строку на пред`явлення наказу до виконання під час проведення огляду місця події було встановлено його викрадення (втрату).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (пункт 43 рішення у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 червня 2004 року у справі "Півень проти України" вказано, що право на судовий розгляд, гарантований статтею 6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін (параграф 35).
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 Конституційний Суд України).
Згідно з частиною першою статті 115 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017, на час видачі наказу) рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".
Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набрання судовим рішенням законної сили (частина перша статті 116 ГПК України, в редакції, чинній до 15.12.2017, на час видачі наказу).
Згідно з Законом України у редакції від 03.10.2017 №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" 15.12.2017 набув чинності Господарський процесуальний кодекс України у новій редакції.
Розділом V Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, чинній з 15.12.2017) врегулювано процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах.
Відповідно до статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно з частиною першою статті 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Частиною першою статті 329 ГПК України передбачено, що у разі пропуску строку для пред`явлення наказу, судового наказу до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Водночас, поважною причиною визнається така обставина, яка є об`єктивно непереборною та пов`язаною з дійсними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
Питання щодо поважності причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від стягувача підстав унеможливили або істотно утруднювали своєчасне пред`явлення наказу до виконання, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
При цьому, визначальним при оцінці поважності причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання є встановлення моменту, з якого стягувач мав реальну можливість пред`явити відповідний наказ до виконання.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.05.2018 у справі № 917/1431/14.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що сам по собі факт подання стороною клопотання про поновлення строку не зобов`язує суд автоматично поновити цей строк, оскільки клопотання чи заява про відновлення процесуального строку з огляду на приписи процесуального закону повинна містити обґрунтування поважності пропуску цього строку, роз`яснення причин пропуску і підстав, з яких стягувач вважає ці причини поважними.
Таким чином, саме стягувач повинен довести поважність причин пропуску ним встановленого строку для пред`явлення виданого господарським судом наказу до виконання. Відсутність або недоведеність стягувачем таких причин виключає можливість поновлення даного строку.
Досліджуючи питання щодо пропуску строку для пред`явлення наказу господарського суду до виконання, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХIV (у редакції, чинній на момент видачі судового наказу) інші виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 22 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХIV (у редакції, чинній на момент видачі судового наказу) строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.
Частиною першою статті 23 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХIV (у редакції, чинній на момент винесення постанови Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби) передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Відповідно до частини другої статті 23 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХIV (у редакції, чинній на момент винесення постанови Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби) після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони (ч.3 ст. 23 цього Закону). 
Відповідно до частини 5 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Таким чином, строк пред`явлення до виконання наказу Господарського суду Харківської області від 05.10.2012 у справі №5023/2465/12 перервався у зв`язку з пред`явленням стягувачем вказаного наказу до виконання.
Після винесення державним виконавцем постанови від 26.11.2015 про повернення виконавчого документу стягувачу строк пред`явлення наказу господарського суду Харківської області від 05.10.2012 по справі №5023/2465/12 поновився. Відповідно такий наказ мав бути пред`явлений до виконання у строк до 26.11.2016.
05.10.2016 набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII.
Згідно з частиною першої статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.
Пунктом 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.02.1999 року №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, Конституцією України закріплений принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 року №3-рп/2001).
Таким чином, законодавець збільшив до трьох років строк пред`явлення до виконання як наказів суду, виданих після набрання чинності 05.10.2016 Законом № 1404-VIII, так і наказів суду, які були видані на виконання судових рішень до 05.10.2016 та строк пред`явлення яких до виконання не сплив станом на 05.10.2016 (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.07.2019 у справі №922/3137/15, від 28.12.2018 у справі №910/11424/15, від 20.05.2019 у справі №904/10285/15).
Водночас, положення пункту 5 розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VІІІ від 02.06.2016 не розповсюджують свою дію на виконавчі документи, строк виконання за якими сплив на час набрання чинності зазначеним законодавчим актом (така правова позиція викладена у пункті 4.2.7 постанови Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 5016/149/2011(17/6).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII строк пред`явлення наказу суду від 05.10.2012 у справі №5023/2465/12 не сплив, а тому, у даному випадку, підлягають застосуванню приписи пункту 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII та положення статті 12 зазначеного Закону.
Тобто, наказ Господарського суду Харківської області від 05.10.2012 у справі №5023/2465/12 мав бути пред`явлений до виконання у строк до 26.11.2018.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання 11.11.2019 (згідно штампу АТ "Укрпошта" на поштовому конверті), тобто поза межами встановленого строку для пред`явлення наказу до виконання, мотивуючи це тим, що після повернення зазначеного наказу господарського суду органами державної виконавчої служби стягувачу виконавчий документ було втрачено (викрадено) та повернуто лише 05.11.2019.
Відмовляючи позивачеві в задоволенні заяви про поновлення строку пред`явлення означеного наказу господарського суду до виконання, суд першої інстанції виходив з того, що строк пред`явлення наказу до виконання пропущено стягувачем без поважних причин.
Апеляційний господарський суд, надаючи правову оцінку доводам та обставинам, наведеним стягувачем у заяві про поновлення строку пред`явлення наказу суду до виконання, та досліджуючи подані заявником докази на підтвердження викладених у заяві доводів, погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність поважних причин пропуску строку на пред`явлення наказу до виконання, виходячи, зокрема, з того, що з моменту повернення наказу стягувачу (26.11.2015) та до моменту звернення до суду з заявою - 11.11.2019 минуло близько чотирьох років і упродовж цього терміну стягувач не вживав заходів щодо повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, у тому числі щодо отримання дублікату наказу та поновлення строку пред`явлення його до виконання. 
Жодних конкретних поважних обставин та причин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б заважали стягувачу звернутися до господарського суду до матеріалів справи не надано.
Вірно визнано судом необґрунтованими доводи заявника про те, що вищевказаний наказ не був пред`явлений до виконання своєчасно через його викрадення. Зазначена причина не є поважною, адже стягувач наділений цілим спектром прав за нормами статей Закону України "Про виконавче провадження" та Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до яких останній мав можливість звернутись до суду із заявою про видачу дублікату наказу. 
Щодо доводів апелянта про відсутність можливості звернутись до господарського суду із заявою про видачу дубліката наказу, оскільки не було жодних доказів втрати оригіналу наказу Господарського суду Харківської області від 05.10.2012 у справі №5023/2465/12, апеляційний господарський суд зазначає таке. 
Підпунктом 19.4 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України визначено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви.
ГПК України не надає права відмовити в задоволенні заяви про видачу дубліката наказу з мотивів її необґрунтованості та не зобов`язує стягувача наводити причини втрати наказу. За встановлення факту невиконання судового рішення видача дубліката наказу не порушує прав боржника та не покладає на нього додаткових зобов`язань, оскільки дублікат наказу має повністю відтворювати втрачений наказ, у тому числі містити дату його видачі. Натомість відсутність наказу у стягувача унеможливлює виконання рішення суду та порушує його права.
Водночас обов`язковою умовою видачі дубліката наказу є звернення до суду з такою заявою в межах встановленого законом строку для пред`явлення його до виконання або поновлення за рішенням суду.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.05.2019 у справі № 5023/1702/12, від 10.09.2018 у справі №5011-58/9614-2012, від 21.01.2019 у справі №916/215/15-г.
За таких обставин, стягувачем в порушення норм Господарського процесуального кодексу України не доведено належними та допустимими доказами обставини, які б перешкоджали йому (стягувачу) вжити відповідних заходів у встановлений законом строк. 
Отже, у даному випадку можливість вчасного пред`явлення наказу до виконання залежала виключно від волевиявлення самого стягувача, тобто мала суб`єктивний характер, тому наведені стягувачем причини пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання не є поважними.
Колегія суддів вважає, що під час розгляду заяви стягувача у даній справі судом першої інстанції вірно встановлена відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали стягувачу реалізувати своє право на здійснення активних дій щодо виконання наказу Господарського суду Харківської області від 05.10.2012, зокрема, повторно пред`явити його до виконання до органів державної виконавчої служби (до його втрати - 19.05.2018), або ж отримати дублікат цього наказу до закінчення строку, встановленого для пред`явлення наказу до виконання, задля подальшого відкриття виконавчого провадження щодо виконання судового наказу.
Щодо оцінки аргументів апелянта, що з системного аналізу положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, статті 327 ГПК України, вбачається обов`язковість виконання судового рішення, суд апеляційної інстанції враховує таке.
У пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 "Пономарьов проти України" зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти        чи є підстави для поновлення строків.
При цьому, пропуск процесуального строку в процесуальному праві - це юридичний факт, який настає внаслідок бездіяльності уповноваженої особи в момент настання (або закінчення) цього строку з поважних причин чи з причини, що не можуть бути визнані такими, і такий, що породжує відповідні правові наслідки. Відновлення процесуального строку являє собою визнання судовим органом (суддею) дійсним права вчинити певну процесуальну дію, втраченого внаслідок пропуску заінтересованою особою процесуального строку, який встановлено для його здійснення, з причин, які визнано судом поважними. Питання про відновлення пропущеного процесуального строку розглядається судом за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи. У заяві повинно міститися обґрунтування поважності причин пропуску процесуального строку.
Суд відновлює процесуальний строк, якщо визнає поважними ті причини пропуску строку, про які вказала сторона, а відновлення процесуального строку означає лише, що суд надає дозвіл особі за наведених нею обставин вчинити процесуальну дію, незважаючи на те, що строк для її вчинення пропущено.
Відтак можливість відновлення судом пропущеного строку для пред`явлення наказу до виконання безпосередньо пов`язана із наявністю поважних причин його пропуску, і такою підставою не може бути лише подання заяви стягувачем із зазначенням, що ним пропущено строк з поважних причин.
Поруч із цим, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, посилання стягувача на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, а також на судові рішення Європейського суду з прав людини щодо реалізації стягуваем права на мирне володіння майном та обов`язку суду відігравати активну роль у судовому розгляді справи, не виключає обов`язку стягувача користуватись своїми процесуальними правами та обов`язками належним чином, а також дотримуватись норм, встановлених чинним законодавством України.
При цьому, причини поважності пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання оцінюються судом, виходячи з обґрунтування поважності цих причин та наданих заявником доказів на їх підтвердження.
Натомість, позивачем, як стороною, яка є зацікавленою особою у відновленні своїх порушених прав, допущено недбалість в питанні контролю за виконанням рішення суду, що й призвело до суттєвого пропуску строку для повторного пред`явлення означеного наказу до виконання з причин, які не можуть бути визнані судом поважними.
Враховуючи встановлені обставин, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази існування обставин, за яких суд міг визнати поважними причини пропуску строку пред`явлення означеного наказу до виконання, а відтак й задовольнити заяву стягувача про поновлення такого строку. При цьому, доводи апеляційної скарги є тотожними до поданої до суду першої інстанції заяви, а вимога апеляційної скарги зводиться до необхідності надання іншої оцінки судом ніж тої, що була вчинена судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків місцевого господарського суду нормам матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту суд апеляційної інстанції не вбачає.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржувана ухвала відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для її скасування.
Відповідно до статті 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги фізичної особи - підприємця Кремінь Олександра Володимировича без задоволення, а ухвали Господарського суду Харківської області від 02.12.2019 у справі №5023/2465/12 - без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, ст.ст.276, 282 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Кремінь Олександра Володимировича залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Харківської області від 02.12.2019 у справі №5023/2465/12 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено   21.02.2020 

Головуючий суддя                                                                             В.О. Фоміна

Суддя                                                                                                   О.А. Пуль  

Суддя                                                                                                   О.В. Шевель