Постанова
Іменем України
 
05 лютого 2020 року 
м. Київ
 
справа № 363/4538/17-ц
провадження № 61-6101св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 15 січня 2019 року у складі судді Чіркова Г. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Панченка М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.
 
У своєму позові ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди у здійсненні права власності на належну їй земельну ділянку, кадастровий номер 3221886000:03:165:3006, шляхом зобов`язання внести зміни до детального плану         с. Нові Петрівці, затвердженого рішенням «Про затвердження детального плану           с. Нові Петрівці» від 31 липня 2017 року № 846 із відповідним відображенням належної їй земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд на графічній частині детального плану.
 
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15 січня 2019 року закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виник спір щодо неналежного позначення земельної ділянки позивача в затвердженому детальному плані села Нові Петрівці, внаслідок прийняття сільською радою відповідного рішення. Тобто між сторонами спір про право власності на земельну ділянку не виник. У позові фактично оскаржено рішення відповідача про затвердження детального плану села, а тому порушено питання про внесення змін у вказане рішення. Спірним правовідносинам притаманні ознаки влади і підпорядкування.Отже, спір між сторонами є публічно-правовим, оскільки діяльність відповідача в сфері містобудування, у тому числі затвердження детальних планів території, внесення змін до них, належить до публічно-правових відносин, у яких відповідач діє як суб`єкт владних повноважень, який здійснює публічно-владні управлінські функції у вказаній сфері, і спір виник у зв`язку з виконанням цих функцій і саме на цьому ґрунтуються спірні правовідносини.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги незаконністю оскаржуваного рішення та порушенням процедури його прийняття Новопетрівською сільською радою, саме як суб`єктом владних повноважень, а не суб`єктом цивільно-правових відносин, а тому цей спір є публічно-правовим, що виключає його розгляд за правилами цивільного судочинства.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У березні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Верховного Судукасаційну скаргу на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області    від 15 січня 2019 рокута постанову Київського апеляційного суду від 13 березня     2019 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права. Вказує на те, що зі змісту уточненої позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що спірні правовідносини стосуються її права власності на земельну ділянку. Позивач оскаржує документ - детальний план, затверджений рішенням Новопетрівської сільської ради у частині затвердження детального плану території на належну їй земельну ділянку, оскільки цей план не відображає меж її земельної ділянки відповідно до Генерального плану села, а на її місці розташування передбачається сквер із альтанками. Керівництво Новопетрівської сільської ради навмисне чинить перешкоди у реалізації права власності на її земельну ділянку, гарантованого Конституцією України. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод        від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Європейський суд з прав людини у пункті 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
 
Частиною першою статті 19 ЦПК Українивизначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
 
Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
 
У пунктах 1, 2, 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України(далі - КАС України, у редакції, чинній на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції) наведено такі визначення:
адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;
публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;
суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
 
Статтями 2, 4 та 19 КАС України визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС Українив зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб`єктом при здійсненні публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
 
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
 
Визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
 
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 
Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України від 21 травня         1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон             № 280/97-ВР) наділені значними повноваженнями у різних галузях, зокрема, у сфері бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, у сфері управління комунальною власністю, в галузі житлово-комунального господарства, у сфері регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Реалізуючи зазначені повноваження, органи місцевого самоврядування наділені правом приймати управлінські рішення.
 
Статтею 1 Закону № 280/97-ВР наведено визначення виконавчих органів рад, згідно якого ці органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
 
Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР установлено, що до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин. Також статтею 12 ЗК Українивизначені повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів, до яких, зокрема, належать: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
 
Отже, органи місцевого самоврядування у вказаних правових відносинах є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції.
 
Відповідний висновок міститься у Рішенні Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» ст. 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України, у якому визначено, що вирішення земельних спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень щодо оскаржень його рішень (нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Установивши, що предметом спору в цій справі є зобов`язання відповідача усунути перешкоди у здійсненні права власності на належну ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер 3221886000:03:165:3006, шляхом зобов`язання внести зміни до детального плану с. Нові Петрівці, затвердженого рішенням «Про затвердження детального плану с. Нові Петрівці» від 31 липня 2017 року № 846 із відповідним відображенням належної їй земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд на графічній частині детального плану, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що спір між сторонами є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки правовідносини, які склались між учасниками цієї справи стосуються оскарження фізичною особою законності рішення органу місцевого самоврядування щодо затвердження детального плану с. Нові Петрівці, на якому, як стверджує позивач, відображена її земельна ділянка як сквер із альтанками, а тому питання щодо законності та обґрунтованості цього рішення, яке має ознаки саме нормативного акта органу місцевого самоврядування, належить до компетенції адміністративних судів.
 
Отже, з огляду на предмет і підстави поданого позову та характер спірних правовідносин, правильними є висновки суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про закриття провадження у справі з тих підстав, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Крім того, оскаржуване рішення Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області не порушує приватні права позивача, а тому ознак приватноправового характеру, що підлягають захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, не має. Тобто в цій справі спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські дії та рішення органу місцевого самоврядування в сфері містобудування.
 
02 жовтня 2019 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підстав передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та щодо строків повернення справи», відповідно до якого частину шосту статті 403 ЦПК України викладено у такій редакції: справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: 1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
 
З урахуванням того, що Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові від 30 травня 2018 року у справі № 127/16433/17 (провадження                      № 11-461апп18) висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для передачі цієї справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 15 січня 2019 рокута постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              Г. І. Усик