ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
30 жовтня 2019 року
 
м. Київ
 
справа № 569/1819/14-ц
провадження № 61-25818св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа, яка подавала апеляційну скаргу, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ринок»,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 липня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Хилевича С. В., та касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 липня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
 
У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 2009 року вона набула у власність корпоративні права приватної фірми - торговий дім «ІНФОРМАЦІЯ_1». Вказані корпоративні права придбані нею у відповідача, з яким вона перебувала у шлюбі, та за її особисті кошти, отримані від продажу належного їй спадкового майна. 
 
Позивач зазначала, що до складу активів придбаної фірми належить будівля кафе АДРЕСА_1 , будівництво якої розпочато відповідачем, а завершено нею за власні кошти. Позивач має намір зареєструвати право власності на вказану будівлю, однак виконання будівельних робіт відповідачем розпочато без відповідних дозвільних документів на будівництво, а нею при завершенні будівництва таких дозволів також отримано не було. 
 
Посилаючись на те, що будівництво будівлі кафе проведено без відповідного дозволу, воно вважається самочинним, що перешкоджає реєстрації права власності, ОСОБА_1 просила визнати за нею право особистої власності на будівлю кафе АДРЕСА_1 . 
 
Також ОСОБА_1 вказувала на те, що відповідач позов визнає в повному обсязі. 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 6 червня 2014 року, ухваленим у складі судді Багнюк О. І., позов задоволено. 
 
Визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на будівлю кафе                        АДРЕСА_1 .
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції встановивши, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 2009 року набула у власність корпоративні права, до складу активів яких належить будівля кафе по АДРЕСА_1 , будівництво якої розпочато відповідачем, а завершено за особисті кошти позивача, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права особистої власності на цю будівлю. 
 
Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 липня 2017 року за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ринок» (далі - ТОВ «Ринок»), яке не брало участі у справі, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 6 червня 2014 року скасовано з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову. 
 
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ринок» 1 822,60 грн у відшкодування судового збору. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції встановивши, що постійним користувачем земельної ділянки, на якій побудована спірна будівля кафе, є ТОВ «Ринок» на підставі державного акта на право постійного користування землею, яке згоди на передачу земельної ділянки у користування ОСОБА_1 не надавало, вважав помилковим висновок суду першої інстанції про визнання за позивачем права особистої власності на вказану будівлю. 
 
Крім того, апеляційний суд також виходив з того, що, звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що будівля кафе є самочинним будівництвом, а право власності на самочинне будівництво може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. 
 
Апеляційний суд також вказував на те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі. 
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали 
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просила скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області                              від 27 липня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права. 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилалась на те, що апеляційний суд безпідставно відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Ринок», що не брало участі у справі, питання про права та обов`язки якого суд не вирішував. 
 
Також заявник вказувала на те, що суд не надав належної оцінки доказам, зокрема, не дослідив рішення Рівненської міської ради № 58                             від 2 грудня 1998 року та № 51 від 29 серпня 1998 року, відповідно до яких після видачі товариству державного акта на право постійного користування частина земельної ділянки у товариства була вилучена; залишено поза увагою і те, що згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за товариством на праві постійного користування рахується земельна ділянка меншої площі, ніж зазначена в державному акті. 
 
Разом з цим, заявник посилалась також на те, що головуючий у справі одноособово, без виходу до нарадчої кімнати та без будь-якого обговорення з колегією суддів відмовив у задоволенні клопотання її представнику про зупинення провадження у справі. Вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи. 
 
У серпні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області                              від 27 липня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд розглянув справу за його відсутності, не повідомивши належним чином про дату, час і місце судового засідання, чим обмежив у можливості реалізувати процесуальні права, порушив принципи рівності сторін і змагальності. 
 
Також ОСОБА_2 вказував на те, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, не надав належної оцінки доказам, що призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Зокрема, не дослідив рішення Рівненської міської ради № 58 від 2 грудня 1998 року та № 51 від 29 серпня 1998 року, відповідно до яких частина земельної ділянки у товариства була вилучена. Заявник зазначав, що у постійному користуванні ТОВ «Ринок» перебуває земельна ділянка                     площею 1,2847 га, що 0,5453 га менше, ніж зазначено в державному акті на право постійного користування землею. 
 
Апеляційним судом проігноровано і те, що межі земельної ділянки, зазначені в державному акті, і її площа були змінені, тому помилковим є висновок апеляційного суду про розташування спірної будівлі на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні товариства. 

Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у даній справі. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 . 
 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Вказана справа передана до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 21 січня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав, відповідно до умов якого ОСОБА_1 набула у власність корпоративні права, включаючи права на управління, отримання прибутку та активів приватної фірми-торгового дому «ІНФОРМАЦІЯ_1».
 
До складу активів приватної фірми-торгового дому «ІНФОРМАЦІЯ_1» належала будівля кафе літ."2Б-2" загальною площею 156,3 кв.м, розташована по                     АДРЕСА_1 .
 
Судом першої інстанції встановлено, що будівництво будівлі кафе літ."2Б-2" розпочато відповідачем, а завершено позивачем за власні кошти. 
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційним судом встановлено, що спірна будівля кафе входила до активів приватної фірми - торговий дім «ІНФОРМАЦІЯ_1». 
 
З додатку № 3 до рішення міської ради від 17 жовтня 2006 року № 205 апеляційний суд встановив, що приватній фірмі - торговий дім «ІНФОРМАЦІЯ_1» надано дозвіл № 25, виданий виконавчим комітетом Рівненської міської ради від 20 січня 2009 року, на розміщення об`єкта торгівлі та сфери послуг - кафе «ІНФОРМАЦІЯ_2» по АДРЕСА_1 . 
 
Також апеляційним судом встановлено, що 1 квітня 2016 року між ТОВ «Ринок» та приватною фірмою - торговий дім «ІНФОРМАЦІЯ_1» укладено договір комплексного обслуговування по створенню умов діяльності для закладу громадського харчування № 5х.
 
Постійним користувачем земельної ділянки, на якій побудована спірна будівля кафе, є ТОВ «Ринок», що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серія РВ 00175. 
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Обґрунтовуючи позов, позивач посилалась на те, що будівництво будівлі кафе є самочинним, яке вона добувала власними коштами, тому просила визнати це майно її особистою власністю. 
 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Згідно зі статтею 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність»  встановлено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному                             статтею 24 Закону України «Про планування і забудову територій».
 
Отже, визнання судом права власності на самочинно побудоване (реконструйоване) нерухоме майно можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
 
Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
 
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
 
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
 
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
 
Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.
 
Вирішуючи справу, апеляційний суд виходив з того, що необхідною умовою для визнання права власності за ОСОБА_1 на будівлю кафе по                           АДРЕСА_1 є доведеність позивачем факту, що земельна ділянка була надана їй у користування. 
 
Встановивши, що на підставі державного акта на право постійного користування землею серії РВ 00175 користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 є ТОВ «Ринок», яке згоди на передачу земельної ділянки у користування ОСОБА_1 не надавало, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
 
Проте такі висновки суду апеляційної інстанції передчасні, оскільки до них апеляційний суд дійшов у порушення принципу змагальності сторін, розглянувши справу за відсутності відповідача без доказів його належного повідомлення про місце, дату та час судового засідання.
 
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
 
Частиною першою статті 304 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, передбачено, що справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.
 
Статтею 74 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, визначено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
 
Суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених                              статтею 157 цього Кодексу, у разі: неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки (пункт 1 частина перша                   статті 169 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи).
 
Дана цивільна справа призначалася апеляційним судом до розгляду на                     27 липня 2017 року.
 
Про дату, час і місце розгляду справи суд апеляційної інстанції повідомляв відповідача шляхом направлення йому судової повістки за місцем проживання засобами поштового зв`язку. 
 
Розписка про вручення ОСОБА_2 поштового відправлення, направленого апеляційним судом за адресою його проживання - АДРЕСА_2 , на дату судового розгляду до апеляційного суду не повернулася. 
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 , щодо якого не було відомостей про вручення йому судової повістки.
 
Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою ( пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).
 
У частині четвертій статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оскільки апеляційним судом справу розглянуто за відсутності ОСОБА_2 , належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, і відповідач обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою, касаційний суд скасовує рішення суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Разом з цим, частиною четвертою статті 10 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду судами справи, передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. 
 
Згідно зі статтею 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення судами справи, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами). 
 
Частиною першою статті 58 ЦПК України у тій же редакції Кодексу передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина перша статті 59 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами).
 
Обґрунтовуючи незаконність рішення апеляційного суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказувала на те, що судом не досліджено та не надано жодної оцінки рішенням Рівненської міської ради № 58 від 2 грудня 1998 року та                        № 51 від 29 серпня 1998 року, відповідно до яких частина земельної ділянки у товариства була вилучена. Залишено судом поза увагою і те, що у постійному користуванні ТОВ «Ринок» перебуває земельна ділянка площею 1,2847 га, що 0,5453 га менше, ніж зазначено в державному акті на право постійного користування землею.  
 
Стаття 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення апеляційний судом, встановлювала, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Жодних висновків та мотивів щодо оцінки рішення Рівненської міської ради № 58 від 2 грудня 1998 року та рішення № 51 від 29 серпня                              1998 року,у оскаржуваному рішенні не наведено.
Отже, не дослідивши всі зібрані у справі докази у їх взаємозв`язку, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не дотримавшись вимог статті 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи цим судом, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Щодо судових витрат
 
Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, встановлених статтею 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 
 
Рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов 	
Судді:  	В. С. Жданова    С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук   М. Ю. Тітов