ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3261/19                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
                                                                                                   Суддя-доповідач: Губська Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді:                                        Губської Л.В., 
суддів:                                                            Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,
за участю секретаря                                        Левченка А.В.,
представника позивача                              Дубовича В.В.,
представника відповідача                              Стаднюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «ДІАР» до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Приватне сільськогосподарське підприємство «ДІАР» звернулось до суду з даним позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.03.2019 № 0008021411, яким йому визначене зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 795  051, 00 грн, в тому числі за основним платежем - 636  041, 00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 159  010, 00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що господарські операції позивача з ТОВ «ДЕЙМІС-ПЛЮС» та ТОВ «АСТЕРІАЛ-2000» здійснювались на підставі належним чином оформлених первинних документів, які дають можливість встановити реальність здійснених господарських операцій та фактичне придбання добрива, чим спростовується висновок податкового органу щодо порушення добросовісним платником - Приватним сільськогосподарським підприємством «ДІАР» положень податкового законодавства. вказує, що придбані у наведених контрагентів добрива були в подальшому реалізовані у власній господарській діяльності підприємства, а надані документи підтверджують  справжність господарських операцій, їх економічну і ділову мету, що, в свою чергу, свідчить про відсутність порушень при формуванні податкового обліку за наслідками здійснення таких операцій.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено, при цьому, суд першої інстанції виходив з принципу індивідуальної відповідальності суб`єктів господарювання та зазначав, що позивачем під час перевірки надано первинні документи щодо господарських операцій за участю позивача та його контрагентів, які фактично підтверджують реальне вчинення правочинів і досягнення позивачем законної мети їх здійснення, а доводи відповідача про дефектність та відсутність окремих документів, обов`язковість яких пов`язані із специфікою господарської діяльності, є безпідставними.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Свої доводи обґрунтовує тим, що операції позивача з ТОВ «ДЕЙМІС-ПЛЮС» та ТОВ «АСТЕРІАЛ-2000» не мали реального характеру, оскільки первинні документи, складені за результатами таких операцій, не свідчать про їх фактичне виконання. Так, відповідач наголошує на ненаданні сертифікатів якості заводу-виготовлювача придбаного товару та довіреності покупця на отримання товарно-матеріальних цінностей, які були передбачені договорами із названими контрагентами, а товарно-транспортні накладні не містять повного переліку обов`язкових реквізитів, які через виявлені дефекти не можна вважати належно оформленими та відповідно такі накладні ставлять під сумнів факт перевезення вантажу.
При цьому, контрагенти позивача не мають будь-яких власних, орендованих складських приміщень, відповідної матеріально-технічної бази, що свідчить про відсутність необхідних умов для здійснення відповідної господарської діяльності.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.
В судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, наполягав на їх задоволенні, в той час, як представник позивача проти цього заперечував, просив судове рішення залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що в період з 30 січня 2019 року по 05 лютого 2019 року посадовою особою відповідача проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ПСП «ДІАР» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «ДЕЙМІС-ПЛЮС» та ТОВ «АСТЕРІЛ-2000»  за період з 01.07.2018 по 31.07.2018.
За результатами проведеної перевірки Головним управлінням ДФС у Київській області складено акт від 12.02.2019 № 114/10-36-14-11/30743690, яким встановлено порушення позивачем п.198.1, п.198.3 ст. 198 ПК України, внаслідок чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 636041,00 грн. за липень 2018 року.
Такий висновок зроблено на підставі невірного, на думку податкового органу,  формування позивачем показників податкового кредиту з податку на додану вартість за рахунок нереальних господарських операцій з контрагентами ТОВ «ДЕЙМІС-ПЛЮС» та ТОВ «АСТЕРІАЛ-2000».
На підставі акту перевірки Головним управлінням ДФС у Київській області винесено податкове повідомлення-рішення № 0008021411 від 28.03.2019, яким позивачеві визначено зобов`язання із податку на додану вартість в сумі 795 051, 00 грн, в тому числі за основним платежем - 636 041, 00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 159 010, 00 грн.
За наслідками адміністративного оскарження, рішенням Державної фіскальної служби України від 05.06.2019 № 25841/6/99-99-11-04-01-25 спірне податкове повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга без задоволення.
Позивач вважає винесене податкове повідомлення-рішення протиправним, а тому звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт власних повноважень не довів перед судом, що відносини позивача з наведеними контрагентами мали фіктивний характер, в той час, як надані позивачем докази на підтвердження реального характеру здійснених операцій доводять їх переконливість
Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Дані положення врегульовані частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Отже, будь-які документи, в тому числі договори, податкові накладні, рахунки тощо, мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України.
Так, згідно з підпунктом 14.1.27 пунктом 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Згідно пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших встановлених документів.
Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (підпункт 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України,).
Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до статті 201.10 Податкового Кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість є правомірними за умови реального виконання господарської операції та наявності належним чином оформлених первинних документів, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.
При цьому, при оцінці податкових наслідків господарських операцій адміністративний суд не повинен обмежуватися встановленням лише формальних умов застосування платником податкових норм шляхом подання первинних документів, що за формою та змістом відповідають законодавчим вимогам, а з урахуванням доводів податкового органу має дослідити фактичні правовідносини учасників поставок, перевірити дійсний рух активів у процесі виконання операцій та встановити зв`язок складених первинних документів з реальними фактами господарської діяльності.
Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Слід зазначити, що обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту та витрат первинними документами покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), оскільки саме він виступає суб`єктом, який використовує при обчисленні кінцевої суми податку, що підлягає сплаті до бюджету, суму податкового кредиту з податку на додану вартість, визначену постачальником, та зменшує оподатковуваний доход на вартість товарів (робіт, послуг), визначену продавцем.
Подані платником документи повинні достовірно підтверджувати реальність господарських операцій та інші обставини, з якими законодавець пов`язує право платника на податкову вигоду.
Податкова вигода може бути визнана необґрунтованою, зокрема, у випадках, якщо для цілей оподаткування операції обліковані не у відповідності з їх дійсним економічним змістом або враховані операції, що не обумовлені розумними економічними або іншими причинами (цілями ділового характеру).
Так, у період, що був предметом перевірки, спірні показники податкової звітності Приватного сільськогосподарського підприємства «ДІАР» сформовані ним на підставі господарських операцій з ТОВ «ДЕЙМІС-ПЛЮС» та ТОВ «АСТЕРІАЛ-2000».
Судом установлено, що між ПСП «ДІАР» як покупцем та ТОВ «Дейміс-Плюс» як постачальником укладено Договір поставки № 35 від 01.07.2018, за умовами якого позивачем придбано мінеральне добриво діамофос у кількості 200 тонн за ціною 2  500 000, 00 грн, в тому числі ПДВ - 416  666, 67 грн.
На виконання вимог договору постачальником виписано рахунок-фактуру № --00000010 від 02.07.2018, який був оплачений позивачем платіжними дорученнями № 393 від 25.07.2018, № 394 від 25.07.2018, № 401 від 26.07.2018 та № 407 від 27.07.2018.
Відпуск товару від постачальника одержувачу підтверджується складеними на виконання договору поставки відповідними видатковими накладними № РН-0000001 від 02.07.2018, № РН-0000002 від 03.07.2018, № РН-0000003 від 04.07.2018 та № РН-0000004 від 05.07.2018.
В підтвердження транспортування товарно-матеріальних цінностей (діамофосу) складені товарно-транспортні накладні № 5 від 02.07.2018, № 7 від 03.07.2018, № 10 від 04.07.2018, № 17 від 05.07.2018 та подорожні листи № 1 від 02.07.2018, № 3 від 03.07.2018, № 7 від 04.07.2018 та № 8 від 05.07.2018.
Аналогічним чином, між ПСП «ДІАР» як покупцем та TOB «ACTEPIЛ-2000» як постачальником укладено Договір поставки № 10 від 02.07.2018, за умовами якого позивачем придбано мінеральне добриво діамофос у кількості 105,3 тонн за ціною 1  316 250, 00 грн, в тому числі ПДВ - 219 375, 00 грн.
На виконання вимог договору, постачальником виписано рахунки-фактури № 00000052 від 20.07.2018, № 00000053 від 20.07.2018 та № 00000055 від 23.07.2018, які були оплачені позивачем платіжними дорученнями  № 429 від 07.08.2018, № 430 від 07.08.2018 та № 431 від 07.08.2018.
Відпуск товару від постачальника одержувачу підтверджується складеними на виконання договору поставки відповідними видатковими накладними № 00000052 від 20.07.2018, № 00000053 від 20.07.2018 та № 00000055 від 23.07.2018.
В підтвердження транспортування товарно-матеріальних цінностей (діамофосу) складені товарно-транспортні накладні № 52 від 20.07.2018, № 53 від 20.07.2018, № 55 від 23.07.2018 та подорожні листи № 26 від 20.07.2018, № 27 від 20.07.2018, № 29 від 23.07.2018.
Відповідно до змісту названих договорів, вони є однотипними, та містять у пункті 4.2 Базис поставки товару - EXW склад продавця (згідно Інкотермс у редакції 2000 року). 
Згідно з правилами «ІНКОТЕРМС-2000» умова поставки EXW означає, що продавець вважається таким, що виконав свої зобов`язання з постачання, коли він надасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві чи в іншому названому місці (наприклад: на заводі, фабриці, складі тощо).
Відповідальність продавця закінчується при передачі товару покупцеві або найнятому ним перевізнику в приміщенні продавця. При цьому, продавець не відповідає ні за навантаження товару на транспорт, ні за сплату митних платежів, ні за митне оформлення товару, що експортується; покупець несе всі витрати з вивезення товару зі складу, перевезення, митного оформлення і т.д. Інакше кажучи, ця умова поставки передбачає «самовивіз» товару. 
За базису поставки EXW покупець несе всі види ризику і всі витрати по переміщенню товару з території продавця до зазначеного місця призначення. Даний термін покладає, таким чином, мінімальні обов`язки на продавця, і покупець повинен нести всі витрати і ризики у зв`язку з перевезенням товару від підприємства продавця до місця призначення. Отже, такий вид поставки завжди вживається із зазначенням місця розташування продавця.
За таких обставин, факт переміщення товарно-матеріальних цінностей повинен підтверджуватись належним чином оформленими товарно-транспортними накладними.
Відповідно до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 № 128/2568, товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля є основними документами на перевезення вантажів.
Згідно з пунктом 11.1 цих Правил 11.1. основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Дослідженням товарно-транспортних накладних, наданих позивачем встановлено, що у графі «пункт навантаження» зазначено Сумська обл., м. Суми, без конкретизації адреси фактичного навантаження товару, у графі «бухгалтер (відповідальна особа вантажовідправника) - П.І.Б. та посада відсутні, натомість міститься підпис невстановленої особи, а товарно-транспортна накладна № 52 від 20 липня 2018 року взагалі не містить будь-яких відміток.
Частина друга статті дев`ятої Закону № 996-XIV визначає, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:
назву документа (форми);
дату складання;
назву підприємства, від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;
особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
З аналізу видаткових накладних в межах спірних правовідносин вбачається їх невідповідність вимогам цієї статті, оскільки в них відсутні відомості про посаду особи, відповідальної за здійснення цих операцій, що виключає можливість ідентифікувати цю особу.
Разом із цим, пунктом 4.4 зазначених договорів визначено, що покупець зобов`язаний надати постачальнику довіреність на право отримання товарно-матеріальних цінностей для отримання товару.
Натомість, матеріали справи свідчать, що така довіреність не видавалась. Такий висновок також випливає і з відсутності у видаткових накладних номеру і дати видачі довіреності.
Слушними також є і доводи апелянта про ненадання сертифікатів якості на поставлену контрагентами продукцію, оскільки позивач при укладенні договорів поставки з указаними контрагентами на добровільних засадах погодив у п. 5.1 договорів , що якість товару повинна відповідати стандартам і Держстандартам, що діють в Україні на момент передачі товару, підтверджуватися сертифікатом якості заводу-виготовлювача.
За таких обставин, наявність такого документа могла б свідчити про реальність вчинення відповідних поставок. Відсутність же документів про якість свідчить саме на користь висновку про нереальний характер спірних господарських операцій.
У відповідності до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Стаття 43 ГК України встановлює свободу підприємницької діяльності, вказуючи, що підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.
Підпункт 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Слід зазначити, що законодавством не встановлено конкретного переліку документів, які мають слугувати підставою для формування даних податкового обліку, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші господарські операції, з огляду на різноманітність змісту та форм економічної діяльності та порядку її документування. Відповідність задекларованих платником операцій критерію документального підтвердження вимагає подання платником документів, які містять достатні відомості про зміст господарської операції, порядок її виконання та учасників; документи, якими має оформлюватися господарська операція, визначаються з урахуванням законодавчих вимог та звичаєвої практики щодо оформлення певного виду господарської операції.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Відповідність господарської операції діловій меті, про що може свідчити і економічна обґрунтованість витрат на її здійснення, є необхідною умовою для реалізації платником податку права на врахування цих витрат. Це відповідає самому змісту вищенаведених норм ПК України, які надають платнику податку право зменшити податкові зобов`язання на суму податку, сплаченого ним у зв`язку з придбанням товарів (послуг) при здійсненні господарської діяльності. Встановлення законодавцем податкових преференцій має на меті стимулювання ділової активності учасників торгівельного обороту, що, в свою чергу, презюмує здійснення господарських операцій, що є об`єктом оподаткування, з метою досягнення економічного ефекту (ділової мети), а не тільки з метою отримання податкової вигоди. Відсутність економічної доцільності господарських операцій, окрім як здійснення їх з метою отримання податкової вигоди у вигляді податкового кредиту, є підставою для зменшення в податковому обліку платника податку суми податкового кредиту.
Завідома для платника податків відсутність розумної економічної причини щодо певних витрат при здійсненні господарської операції, як правило, виключає підстави для збільшення у податковому обліку витрат та/або податкового кредиту, оскільки таке у більшості своїй свідчить про відсутність ділової мети у такої господарської операції як притаманної риси господарської діяльності.
Судом враховується правовий висновок, сформований Верховним Судом в постановах від 30.01.2018 у справі № 820/11856/13-а, від 22.09.2015 у справі № 826/16369/13-а, який вказує, що правові наслідки у вигляді виникнення права у покупця на формування відповідних сум виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.
Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору ст. 74 КАС України, частиною другою якої визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За таких обставин, колегія суддів приймає доводи апелянта, що факт здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами необхідними первинними документами не підтверджується.
Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, зазначеній у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 816/1422/17, платник податків при виборі контрагента та укладенні з ним договорів має керуватись і належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій, зокрема формування податкового кредиту з ПДВ та його подальше бюджетне відшкодування. Крім того, прояв такої обачності й обережності при виборі постачальника послуг та вчинення будь - яких дій на предмет перевірки податкової «доброчесності» контрагента, зокрема за доступними електронними базами даних на сайті контролюючого органу (база платників ПДВ, база анульованих свідоцтв платників ПДВ, база недобросовісних платників ПДВ, база місць масової реєстрації платників податків, отримання завірених копій статутних та реєстраційних документів, копій паспорта особи, яка підписуватиме договір, довідку про кількість співробітників контрагента, тощо), перевірки загальнодоступної інформації щодо наявності кримінальних проваджень за участю контрагента, в подальшому свідчитимуть на користь висновку, що платником податків вжито належні та достатні дії щодо його обізнаності на предмет податкової «надійності» такого контрагента та вказуватимуть на правомірність формування податкового обліку за господарськими операціями з таким контрагентом.
Колегія суддів зазначає, що позивачем не було надано будь - яких доказів, які б свідчили про виявлену ним належну обачність й обережність при виборі контрагента, що в сукупності з встановленими обставинами справи та з урахуванням характеру спірних правовідносин, які склались у цій справі, також свідчить про обґрунтованість тверджень контролюючого органу про безпідставність формування податкового обліку позивача за господарськими операціями з ТОВ «ДЕЙМІС-ПЛЮС» та ТОВ «АСТЕРІАЛ-2000».
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність дій податкового органу і прийнятого ним рішення і вважає, що судом першої інстанції рішення ухвалено при неповному з`ясуванні усіх обставин справи, при цьому, висновки суду не відповідають фактичним обставинам, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Приватного сільськогосподарського підприємства «ДІАР» до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.
Постанова в повному обсязі складена 24 лютого 2020 року.

Головуючий-суддя:                                                                      Л.В. Губська

Судді:                                                                                          О.В. Карпушова

                                                                                                    А.Г. Степанюк