Єдиний унікальний номер 233/50/15-ц 
Номер провадження 22-ц/804/396/20        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
02 березня 2020 року                                                                                                                    м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Будулуци М.С. 
суддів: Азевича В.Б, Кішкіної І.В.,
за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмут Донецької області апеляційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2019 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 233/50/15-ц, суддя Мартиненко В.С., повний текст рішення складено 11 листопада 2019 року в місті Костянтинівка Донецької області), -
В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк) звернулося з позовом до суду, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 300429024971018 від 29 квітня 2011 року станом на 18 листопада 2014 року у розмірі 56 901 грн. 55 коп. та судові витрати. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 29 квітня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір № 300429024971018, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 101 128 гривень з розрахунку 1,0% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 29 квітня 2011 року до повного виконання зобов`язання перед банком. 
02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого право вимоги за вищезазначеним кредитним договором перейшло до ПАТ «Дельта Банк». 
Відповідач взяті на себе кредитні зобов`язання належним чином не виконував, в зв`язку з чим станом на 18 листопада 2014 року за ним утворилась вказана кредитна заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 47 201,02 грн., заборгованості за процентами -0,36 грн., заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості - 9 700,17 грн.

02 березня 2015 року Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області було ухвалено заочне рішення у справі, яке ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 травня 2019 року за заявою відповідача було скасовано та справу призначено до розгляду.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2019 року позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 300429024971018 від 29 квітня 2011 року станом на 18 листопада 2014 року, яка складається з тіла кредиту в розмірі 15 447 гривень 06 копійок. 
В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 300429024971018 від 29 квітня 2011 року станом на 18 листопада 2014 року, яка складається з тіла кредиту в розмірі 31 753 гривень 96 копійок, процентів за користування кредитом - 0,36 гривень, комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 9 700 гривень 17 копійок, а всього в розмірі 41 454 гривень 49 копійок відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 154 гривень 47 копійок.

З рішеннями суду не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення суду та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач, в порушення вимог ст.ст. 514, 516 - 518 ЦК України, не повідомив його про заміну кредитора, не надіслав йому документи та реквізити, куди він мав сплачувати гроші для погашення кредиту, що свідчить про відсутність спору між сторонами, та суд в рішенні не зазначив про цю обставину.
Також відповідач зазначив, що при розгляді заяви його представника про відвід головуючого судді від 24 липня 2019 року суд порушив норми процесуального права, розглянувши вказану заяву одноособово та прийнявши рішення про відмову в задоволенні цієї заяви.
На думку відповідача, позивач порушив норми ЦПК України, коли після скасування заочного рішення від 02 березня 2015 року, не пред`явив новий позов, згідно з вимогами діючого ЦПК України, а тому вважає, що позов до нього позивачем взагалі не подавався.
Відповідач також вказав, що надані йому судом копії позовної заяви не завірені позивачем або його представником, а секретар суду відмовився від засвідчення цих копій своїм підписом. Зауваження представника відповідача на ці дії суду не були розглянуті в судовому засіданні.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказав, що суд помилково відмовив у задоволенні заяви його представника про застосування строків позовної давності та закриття провадження у справі.

З рішенням суду не погодилось ПАТ «Дельта Банк» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення суду та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позов повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Банком надано розрахунок, в якому відображено порядок нарахування заборгованості, динаміку виникнення (коли перейшли на баланс кошти) та погашення заборгованості, періоди нарахування суми до сплати, заборгованості, і тому дає можливість зробити висновок про наявність обставини передачі на баланс рахунку, простроченої заборгованості та правильності її розрахунку. Відповідач не надав жодного письмового доказу на підтвердження своїх заперечень. Отже, суд помилково зменшив розмір стягнення заборгованості по кредитному договору.
Позивач зазначив, що відсутні докази того, що наведені умови кредитного договору, його форма та порядок укладення суперечать положенням Цивільного кодексу України, або іншим актам цивільного законодавства, що волевиявлення позичальника було обмеженим та не відповідало його внутрішній волі
Це свідчить про відповідність кредитного договору вимогам ст. 203 ЦК України та відсутність правових підстав для визнання цього правочину недійсним.
Відповідно до п. 3.3.2 Кредитного договору, позичальник зобов`язаний щомісячно сплачувати Банку комісійну винагороду, зазначену в п. 1.4.2.2 цього договору, згідно з п.2.5 цього договору
Відтак, на думку позивача, суд помилково відмовив у стягненні заборгованості за комісією.
Також позивач звертає увагу на те, що підставою для звернення Банку до суду з позовом про стягнення заборгованості було невиконання зобов`язань позичальником за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 516 Цивільного кодексу України, наслідком неповідомлення боржника про проведену заміну кредитора у зобов`язанні є лише те, що боржник може виконати свої зобов`язання первісному кредитору і таке виконання буде вважатися належним.
Жодних інших правових наслідків неповідомлення боржника, як-то недійсність права вимоги чи недійсність відступлення права вимоги, у законодавстві не передбачено.
Банком було виконано усі обов`язки та умови відповідно до підписаних зобов`язань Кредитного договору.
Відповідачем не надано будь - яких письмових належних доказів, па підставі яких було сплачено кредитні кошти або змінено умови кредитного договору, які надавали б право не виконувати зобов`язання та обов`язки відповідно до взаємно підписаних умов кредитного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 зазначив, що після скасування заочного рішення суду новий позов йому не пред`являвся, заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення позову до суду не надходила. Позивачем не надані суду докази того, що відповідачу була надіслана копія договору купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року. Відповідач просив апеляційну скаргу ПАТ «Делта Банк» залишити без задоволення. 
Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Шпільов С.І. в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , наполягали на її задоволенні, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Одночасно вони заперечували проти доводів апеляційної скарги позивача.

Представник позивача в судове засідання не прибув, але про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні апеляційної скарги Банку, просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Банку в повному обсязі.

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача, оскільки, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

09 квітня 2011 року між ПАТ «Астро Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 300429024971018. 
Відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 1.4, 1.5, 2.1 кредитного договору № 300429024971018 від 29 квітня 2011 року, ПАТ «Астра Банк» надав позичальнику ОСОБА_1 кредит у сумі 101 128,00 грн., для купівлі транспортного засобу CHERY M 11 ЗНГ легковий седан, 2010 року випуску, для споживчих потреб, із встановленням терміну користування кредитом по 29 квітня 2016 року зі сплатою процентів за користування кредитом щомісячно в розмірі 0,001 % річних.
Підпунктом 1.4.2 вказаного договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду. Одноразово - за надання кредиту в розмірі 1,0 % від суми кредиту, зазначеної в п.1.1 цього Договору, а саме 1 011,28 грн. Щомісячно - комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,95 % від суми кредиту, зазначеної в п.1.1 цього Договору в гривні, починаючи з дня підписання цього Договору до моменту повного погашення заборгованості за цим Договором.
Сторони узгодили графік погашення кредитного договору № 300429024971018 від 29 квітня 2011 року, що є додатком 1 до договору, та визначили суму незмінюваного щомісячного платежу. 
Згідно п. 2.4 кредитного договору № 300429024971018 від 29 квітня 2011 року, нарахування процентів за користування кредитом (згідно з п.1.4.1 кредитного договору) здійснюється щомісяця, в останній робочий день кожного місяця та в день місяця, в якому був підписаний договір, виходячи з фактичної заборгованості за кредитом, з дня надання кредиту, згідно п. 2.1 цього договору, до моменту повернення кредиту. Позичальник сплачує проценти щомісячно, в порядку, визначеному п.п. 2.5, 2.6 цього договору. У разі прострочення строку повернення кредиту, проценти нараховуються на суму заборгованості за кредитом і за період прострочення до моменту повного повернення кредиту.
Відповідно до п.п. 2.5, 2.6 кредитного договору № 300429024971018 від 29 квітня 2011 року, погашення кредиту та нарахованих процентів та комісій здійснюється позичальником до 29 числа кожного місяця протягом строку дії цього договору, починаючи з місяця, наступного за місяцем підписання цього договору в сумі 2 646,00 грн. Погашення заборгованості за кредитом та процентами за обслуговування кредитної заборгованості здійснюється шляхом перерахування позичальником суми платежу, визначеного в п. 2.5 цього договору, на відповідний рахунок в АТ «Астра Банк» в строки, визначені п. 2.5 цього договору.
Відповідно до п. 2.8 кредитного договору, погашення заборгованості за цим договором здійснюється в такому порядку: можливі штрафні санкції, прострочені комісії, прострочені проценти, прострочена заборгованість за кредитом (частиною кредиту), нараховані комісії, проценти за звітний період, заборгованість за кредитом (частиною кредиту). Кредитор вправі на свій розсуд в будь-який час змінювати порядок зарахування надходжень.
Згідно з п. 3.2.6 вказаного кредитного договору у випадку непогашення простроченої заборгованості в строк до 30 днів, банк направляє позичальнику або поручителю вимогу про дострокове погашення кредиту в повній сумі та нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, штрафів та пені. Якщо позичальник протягом 33 днів з моменту направлення вимоги банком не виконає вимогу про дострокове погашення, банк вправі розпочати процедуру примусового стягнення боргу, включаючи звернення до суду за стягненням або звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку.
Відповідно до п. 3.3.1, п. 3.3.2 кредитного договору № 300429024971018 від 29 квітня 2011 року, позичальник зобов`язаний погашати щомісячно платіж, згідно п. 2.5 цього договору, та щомісячно сплачувати банку комісійну винагороду, зазначену в п. 1.4.2.2 цього договору, згідно з п. 2.5 цього договору.
Пунктом 3.3.5 абз. 2 зазначеного договору встановлено, що сторони дійшли згоди, що у випадку порушення позичальником однієї або декількох умов цього пункту, а також п.п. 3.3.4, 3.4.3, 3.3.7 цього договору, у т.ч. несвоєчасної сплати страхового платежу за договорами страхування, що визначені у п. 3.3.4, розмір процентної винагороди (процентів) за користування кредитними коштами, яка сплачується позичальником згідно п. 1.4.1. цього договору, починаючи з дати, наступною за датою порушення, встановлюється у розмірі 4 % річних.
02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В. 02 березня 2013 року за реєстром № 1533, відповідно до умов якого, ПАТ «Астра Банк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, а ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Астра Банк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях. Внаслідок передачі від ПАТ «Астра Банк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Астра Банк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитним та забезпечувальними договорами.
Відповідно до витягу з Додатку № 1 від 02 грудня 2013 року до зазначеного Договору купівлі-продажу прав вимоги, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 300429024971018 від 29 квітня 2011 року.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 26 травня 2011 року по 30 грудня 2013 року належним чином виконував свій обов`язок з повернення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, наданими відповідачем.
Проте, з січня 2014 року відповідач припинив сплату чергових платежів, обумовлених кредитним договором та відповідним графіком з повернення кредитної заборгованості, в зв`язку з чим позивач нарахував заборгованість за кредитним договором № 300429024971018 від 29 квітня 2011 року станом на 18 листопада 2014 року в розмірі 56 901 грн. 55 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредитом в розмірі 47 201 грн. 02 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 0 грн. 36 коп., заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості - 9 700 грн. 17 коп.

Суд, розглядаючи питання обґрунтованості вимог за наведеним розрахунком, дійшов висновку, що відповідач не спростував відсутність заборгованості за тілом кредиту у визначеному судом розмірі. 
Водночас, позивачем не обґрунтовано розрахунок в частині заборгованості за процентами за користування кредитом, комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

При вирішенні справи суд посилався на наступне.
В розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що передбачена п. 1.4.2 умова кредитного договору щодо перерахування банку плати одноразово за надання кредиту в розмірі 1,0% від суми кредиту в сумі 1 011, 28 грн. та щомісячно за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,95 % від суми кредиту в сумі 960,72 грн. не може бути визнано додатковою послугою, за яку може бути нарахована така плата.
Таким чином, на підставі ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виконання договору), п. 1.4.2 кредитного договору, яким передбачено плату за надання та обслуговування кредиту, є нікчемним з моменту укладення кредитного договору, а тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача простроченої заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 9700,17 грн. не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зарахування позивачем на погашення комісії за надання кредиту платежу, здійсненого відповідачем в розмірі     1 011,28 грн., та зарахування позивачем на погашення комісії за обслуговування кредитної заборгованості 32 платежів, здійснених відповідачем в розмірі 960,72 грн., а всього - в розмірі         3 1754,32 грн. (1 011,28 + 960,72х32), є неправомірним. А отже, вказана сума грошових коштів має бути віднесена в порядку черговості, передбаченої п. 2.8 кредитного договору, на погашення заборгованості за процентами, нарахованими позивачем в розмірі 0,36 грн. (31 754,32 - 0,36 =        31 753,96) та на погашення заборгованості за кредитом (47 201,02 - 31 753,96 = 15 447,06 ).
Підсумовуючи вищенаведене, суд першої інстанції вирішив, що позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості, яка складається з тіла кредиту в розмірі 31 753,96 грн., процентів за користування кредитом в розмірі 0,36 грн., комісії в розмірі 9 700,17 грн., а всього в розмірі - 41 454,49 грн. задоволенню не підлягають.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 300429024971018 від 29 квітня 2011 року, виниклу станом на 18 листопада 2014 року, що складається з тіла кредиту в розмірі 15 447 гривень 06 копійок, а в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано частково задовольнив заявлений позов, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 15 447 грн. 06 коп., відмовивши в задоволенні позову в іншій частині щодо стягнення тілу кредиту в розмірі 31 753 гривень 96 копійок, процентів за користування кредитом в розмірі 0,36 гривень, комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 9 700 гривень 17 копійок, а всього - в розмірі 41 454 грн. 49 коп.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та встановленим обставинам справи. 

Всупереч тверджень позивача та відповідача, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів, яким дав належну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи. При вирішенні справи суд застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та ухвалив рішення, яке в повній мірі відповідає вимогам закону.

За приписами ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

За змістом положень ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені в договорі.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виконання кредитного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 22 вересня 2011 року, чинній на час виконання договору) встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
У рішенні від 10 листопада 2011 року Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення Закону ( 1023-12 ), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому, в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону ( 1023-12 ) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР ) слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Статтею 512 ЦК України передбачена можливість заміни Кредитора у зобов`язанні іншою особою внаслідок, в тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. ст. 516 - 518 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідача, то апеляційний суд їх також відхиляє, як необґрунтовані.
Так, довід апеляційної скарги відповідача, про те, що секретарем було відмовлено в засвідченні копій позовної заяви, то це не є підставою для скасування судового рішення, та відповідно до положень ст. 67 ЦПК України, секретар судового засідання одноособово не має права на засвідчення копій будь - яких документів.
Довід апеляційної скарги відповідача, про те, що заяву його представника про відвід судді від 24 липня 2019 року було розглянуто з порушенням норм процесуального права та протиправно відмовлено в її задоволенні, апеляційним судом визнається необґрунтованим, оскільки, по-перше, зазначену заяву було залишено без розгляду, оскільки заявником порушено строки подачі заяви про відвід судді, а по-друге, ухвала про залишення вказаної заяви без розгляду належним чином мотивована, а всі висновки судді належно викладені у відповідній ухвалі.
Довід апеляційної скарги про те, що позивачем не надано нових реквізитів для сплати кредиту, через що відсутній спір між сторонами, апеляційним судом також визнається помилковим, з огляду на те, що відсутність такого повідомлення новим кредитором позичальника не свідчить про відсутність заборгованості, а лише перекладає ризик настання несприятливих наслідків для нового кредитора у разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові.
Також апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було враховано це заперечення відповідача та надано правове обґрунтування з цього питання.
Апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач мав подати новий позов після скасування заочного рішення, та судом не враховано позицію відповідача про порушення позивачем строків позовної давності, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, через наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
Враховуючи те, що прострочена заборгованість за черговим платежем відповідача виникла відповідно до графіку погашення заборгованості 30 січня 2014 року та, разом з тим, 29 грудня 2014 року позивач звернувся з вказаним позовом до суду, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, в якому надійшла позовна заява, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 287 ЦПК України, у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.
Тобто, чинним ЦПК України не передбачено обов`язок позивача подати нову позовну заяву, якщо судом скасовано заочне рішення. 

Врахувавши викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильних та вмотивованих висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Стосовно доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд зазначає наступне.
Доводи апеляційної скарги Банку про те, що ним надано обґрунтований розрахунок заборгованості, які не врахував суд при ухваленні рішення, а нарахована комісія за договором кредитування є цілком законною, апеляційним судом відхиляються, як помилкові, оскільки умови нарахування заборгованості з комісії, є нікчемними. Враховуючи висновки Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року та вимоги ч.4 ст.11 Закону України «Про захист права споживачів», суд першої інстанції правильно зробив висновок про перерахунок сплачених відповідачем грошей на погашення відсотків за користування кредитом та погашення тіла кредиту, відмовивши у стягненні комісії за надання кредиту та комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги Банку повторюють зміст позовної заяви, розглянутої судом першої інстанції при ухваленні рішення.
Рішення суду належно мотивовано та правові висновки повно викладені в тексті рішення.
При вирішенні справи суд з`ясував всі обставини справи, належно оцінив докази, з урахуванням вимог закону щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, правильно встановив фактичні обставини справи. Виниклим правовідносинам суд надав вірну правову оцінку і правильно вирішив справу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись принципу верховенства права, правомірно частково задовольнив заявлений позов ПАТ «Дельта Банк».
Отже, оскаржуване рішення постановлено судом першої інстанції з додержанням норм права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст судового рішення складений та долучений до матеріалів справи 02 березня 2020 року.
Головуючий суддя:         М.С. Будулуца

Судді:          В.Б. Азевич

          І.В. Кішкіна