КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
11 лютого 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 372/21/19
провадження № 22-ц/824/3336/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),
суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач  - ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 
 
на рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року у складі судді  Зінченка О.М.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2019 рокупредставник позивача ОСОБА_4 звернулась до суду з позовомпро поділ спільного майна подружжя, в якому просила у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стверджувала, що 11 червня 2011 року між сторонами по справі укладено шлюб, який 29 вересня 2015 року розірвано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві, про що складено відповідний актовий запис №359.
25 грудня 2013 року, під час перебування у шлюбі, подружжям придбано квартиру, що є предметом позову, на підтвердження чого існує свідоцтво про право власності НОМЕР_2, видане 26 грудня 2013 року Реєстраційною службою Обухівського міського управління юстиції Київської області. Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 відповідно до довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Вказувала, що гроші на придбання квартири ОСОБА_1 запозичені у його діда ОСОБА_5 , що підтверджується розпискою від 18 травня 2011 року, в зв`язку з чим, уважала, що оскільки вказане майно придбане за грошові кошти позивача, набуті ним до шлюбу, то право особистої приватної власності на квартиру повинно належати також йому.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено частково. 
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири  АДРЕСА_2 .
Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 26 грудня 2019 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційної скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ч. 3, ч.4 ст. 265 ЦПК України, оскільки в мотивувальній частині рішення відсутня оцінка судом аргументів, наведених відповідачем у заяві про застосування строку позовної давності від    04 квітня 2019 року, а також не в повній мірі зазначено всі фактичні обставини справи, що встановлені судом під час судового розгляду, не наведено мотивів відхилення доказів, наданих відповідачем.
Уважає, що Обухівським районним судом Київської областіне з`ясовано джерело походження коштів на придбання спірної квартири та помилково не застосовано позовну давність, яка спливла на час звернення ОСОБА_1 з позовомпро поділ спільного майна подружжя до суду першої інстанції.
Стверджує, що грошові кошти на придбання квартири відповідачем запозичені у її матері ОСОБА_6 , що підтверджувалось останньою у судовому засіданні  24 жовтня 2019 року, а також розпискою від 23 травня 2011 року, долученою відповідачем до матеріалів справи. Зауважує, що дані обставини не знайшли свого відображення в оскаржуваному рішенні у порушення ч. 4 ст. 265 ЦПК України.
Здійснення оплати за спірну квартиру особисто відповідачем ОСОБА_2 підтверджує квитанцією №19 від 20 серпня 2012 року, що міститься у матеріалах справи. 
У зв`язку з викладеним, уважає, що судом першої інстанції невірно застосовано норму ст. 60 СК України, оскільки майно придбано повністю за особисті кошти відповідача.
На підтвердження своєї позиції наводить постанову Верховного Суду від 20 лютого 2019 року в справі №644/4639/16-ц.
Зазначає, що оригінал боргової розписки на підтвердження отримання позивачем грошових коштів від ОСОБА_5 судом першої інстанції не досліджувався, а свідчення    ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , допитаних у якості свідків, не є належними доказами по справі, оскільки суперечать ч. 2 ст. 90 ЦПК України.  Вказує, що зі змісту даної розписки не вбачається, що кошти використані саме на придбання спірної квартири, з огляду на що, не вважає цей доказ за належний.
Акцентує увагу суду на пропуску строку позовної давності ОСОБА_1 , оскільки шлюб між сторонами по справі розірвано 29 вересня 2015 року, а позовну заяву про поділ спільного майна подружжя подано 27 грудня 2018 року. Вказує, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права на спірну квартиру з моменту розлучення, що відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, ч.2 ст. 72 СК України свідчить про пропущення позивачем строку на звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя.
27 січня 2020 року ОСОБА_1 на адресу Київського апеляційного суду надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року залишити без змін, а скаргу без задоволення.
Стверджує, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 підтвердили факт передачі    ОСОБА_5 грошових коштів позивачу під розписку у судовому засіданні, що вірно відображено в рішенні суду першої інстанції.
Звертає увагу суду на те, що відповідачем не доведено факту придбання спірної квартири саме за запозичені кошти від її матері ОСОБА_6 .
Зауважує, що заперечення відповідача ОСОБА_2 щодо прав позивача на квартиру виникли лише у 2018 році, з огляду на що строк позовної давності, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України не підлягає застосуванню.
10 лютого 2020 року представником відповідача ОСОБА_3 до апеляційного суду через відділ прийому громадян подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебування відповідача за межами України та участю представника ОСОБА_3 в іншому судовому засіданні.
Разом з тим, дослідивши матеріали клопотання, суд доходить висновку про відмову у його задоволенні з огляду на відсутність належних доказів на підтвердження поважності причин неявки у судове засідання відповідача та її представника. Так, надані представником відповідача копії двох сторінок закордонного паспорта ОСОБА_2 не свідчать про її перебування за межами України станом на час розгляду даної справи, а повноваження ОСОБА_3 на представництво інтересів ОСОБА_9 в іншій справі, яка призначена на 11 лютого 2020 року на 09 год. 00 хв. у приміщені Шевченківського районного суду                       м. Києва, та необхідності його безпосередньої участі в зазначеному судовому засіданні не підтверджено жодними доказами.
Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися, оскільки як відповідач, так і її представник повідомлені про розгляд справи належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомленні про вручення поштового відправлення (том 2 а.с. 20,21).
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з презумпції спільності майна подружжя, а також з того, що квартира була придбана сторонами у шлюбі 25 грудня 2013 року за спільні кошти, проте право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом установлено, що 11 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який 29 вересня 2015 року розірвано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві, про що складено відповідний актовий запис №359.
25 грудня 2013 року за час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем придбано нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_2 .
Право власності на вказану квартиру виникло на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 26 грудня 2013 року індексний номер 15541547.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 . 
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено         статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення   договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.
Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
 
З матеріалів справи убачається, що на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 придбав спірну квартиру за власні кошти, стороною позивача надано копію розписки від               18 травня 2011 року, згідно якої ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_5 грошові кошти для купівлі квартири у сумі 12 700 доларів США, 23 100 Євро та 100 000 грн та зобов`язався повернути кошти у 30-денний строк від дня пред`явлення вимоги, але не раніше 01 січня 2018 року.
У свою чергу, ОСОБА_2 надала суду копію розписки від 23 травня 2011 року про отримання у борг від ОСОБА_6 грошових коштів: 20 жовтня 2008 року в м. Мілан (Італія) 13 000 доларів США; 09 жовтня 2010 року в м. Київ 15 000 Євро; 23 травня 2011 року в м. Київ 8 100 Євро та 60 000 грн для купівлі власної двокімнатної квартири в новобудові в м. Українка, які зобов`язалась повернути до кінця 2022 року.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, дослідивши подані сторонами докази, колегія суддів ставиться до них критично з огляду на наступне.
З матеріалів справи убачається, що договір №64458 про участь у Фонді фінансування будівництва та договір №64458 про уступку майнових прав укладено ОСОБА_2 з ПАТ АКБ «Аркада» 20 серпня 2012 року. Відповідно до умов договору від 20 серпня 2012 року №64458 про уступку майнових прав банк підтвердив, що майнові права на об`єкт інвестування були набуті ним відповідно до умов Генерального договору від 29 вересня 2011 року, укладеного між банком та ТОВ «УІБК «Укржитлоінвест», за програмою якого банк створив та є управителем Фонду фінансування будівництва виду А.
Сума грошових коштів, зазначена у розписках від 18 травня 2011 року та від 23 травня 2011 року, а саме, 12 700 доларів США та 23 100 Євро, співпадає із сумами, вказаними у копіях квитанцій про здійснення валютно-обмінної операції купівлі іноземної валюти від              20 серпня 2012 року
Отже, виходячи з того, що договори про уступку майнових прав та про участь у Фонді фінансування будівництва укладені ОСОБА_2 лише 20 серпня 2012 року, вартість об`єкта інвестування визначено у договорі про уступку майнових прав №64458 від 20 серпня 2012 року, а сам Фонд фінансування будівництва створено у вересні 2011 року, як позивач, так і відповідач, складаючи розписки 18 травня 2011 року та відповідно 23 травня 2011 року не могли наперед знати суму вартості квартири та отримати кошти у своїх родичів у сумі, що відповідає сплаченій за вищевказаними квитанціями (а.с. 19-21).
Таким чином, зважаючи на викладені обставини, колегія суддів уважає недоведеним факт повної сплати вартості спірної квартири одним з подружжя за власні кошти, оскільки ані позивач, ані відповідач не надали належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про придбання спірного житла за особисті кошти.
Ураховуючи викладене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог частково з урахуванням того, що спірна квартира набута подружжям під час перебування у шлюбі за спільні кошти, а тому є їхнім спільним майном та підлягає поділу між ними в рівних частинах, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно не спростована жодним із них.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув заяву банку про застосування строку позовної давності та не відмовив у задоволенні позову з цих підстав не заслуговують на увагу та не спростовують правильні висновки місцевого суду з огляду на наступне.
04 квітня 2019 року до суду першої інстанції надійшла заява представника відповідача ОСОБА_3 про застосування позовної давності, яка обґрунтована тим, що позивач, звернувшись з позовом про поділ майна подружжя 27 грудня 2018 року, пропустив строк позовної давності, оскільки шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 29 вересня 2015 року. Уважав, що позивач про ймовірне порушення свого права дізнався з моменту розірвання шлюбу, тобто з 29 вересня 2015 року.
Не погоджуючись з доводами сторони відповідача щодо порушення строку позовної давності, представник позивача подала відповіді на відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що спір з приводу спільної квартири між позивачем та відповідачем виник у 2018 році. Так, з метою здійснення поділу спільного майна ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року залишено без розгляду.
З матеріалів справи убачається, що у листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому позивач просив визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року залишено без розгляду.
Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
При визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, отже, сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Зазначений правовий висновок щодо визначення перебігу позовної давності до вимог про поділ майна подружжя наведений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, Верховного Суду від у справі .
Таким чином, доводи ОСОБА_2 про пропуск позивачем позовної давності є необґрунтованими, оскільки перебіг строку позовної давності починається не з моменту розірвання між сторонами шлюбу, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права. 
У матеріалах справи міститься копія позовної заяви ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, з якою він уперше звернувся до суду у листопаді 2017 року. Інших доказів на підтвердження виникнення спору з приводу спільного майна подружжя матеріали справи не містять.
Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів доходить висновку, що спір з приводу квартири АДРЕСА_2 виник у листопаді 2017 року, а тому згідно положень статті 72 СК України строк позовної давності ОСОБА_1 не пропущено.
ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що з часу розірвання шлюбу вона заперечувала право позивача на спірне майно, тобто вона не довела обставин, які б могли вказувати на інший початок перебігу позовної давності.
Суд першої інстанції, не вирішивши заявлене стороною відповідача клопотання про застосування строку позовної давності, порушив норми процесуального права. Проте, таке порушення не призвело до ухвалення іншого по суті рішення, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.
Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу, подану ОСОБА_2 та її представником ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
 Повне судове рішення складено 11 лютого 2020 року.

 
           Головуючий                                                                          В.А. Кравець
 
Судді                                                                                          О.Ф. Мазурик
 
                                                                                                Л.Д. Махлай