П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/5288/19	
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
при секретарі – Пальоній І.М., 
за участю: позивача – ОСОБА_1 , адвоката позивача – Маркочевої Наталії Вікторівни, перекладача – Хамдард Непи Хабібрахман та представника апелянта – Білоконь Наталії Олегівни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС) та просила визнати протиправним та скасувати рішення від 15 серпня 2019 року №272-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язати прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позову було зазначено, що вона та її малолітні діти є громадянами Афганістану, проте, вона не може повернутися до країни своєї громадянської належності через побоювання за своє життя та здоров`я й життя своїх дітей через те, що її чоловік співпрацював зі збройними силами США, а тому існує ризик переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи, а саме: члени сімей, які підтримують уряд або міжнародне товариство. Окрім того, позивачка зазначила, що є жінкою без супроводу та може зазнати переслідувань у разі повернення до країни походження також за вказаною ознакою. Наведені підстави, на думку позивачки, свідчать про відповідність вимогам, визначеним п.1 та п.13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та належним чином обґрунтовують заяву про звернення за захистом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року позов задоволено частково, судом визнано протиправним та скасовано рішення відповідача від 15 серпня 2019 року №272-19 про відмову ОСОБА_1 та її малолітнім дітям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобов`язано відповідача вирішити питання щодо визнання позивачки та її малолітніх дітей біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням висновків суду. В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ДМС подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , 1990 року народження, є громадянкою Афганістану, за національністю таджичка, віросповідання - іслам.
Позивачка одружена за релігійним звичаєм з громадянином Афганістану ОСОБА_6 та є матір`ю чотирьох неповнолітніх дітей ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), Нізамі ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), Нізамі ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), Нізамі ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).
З матеріалів особової справи №2018KV0208 вбачається, що країну постійного проживання позивачка разом з дітьми у супроводі свого батька залишила 25 червня 2018 року за відсутності дозволу влади на виїзд. Автомобільним транспортом прямувала до Ірану (м.Аббас) де перебувала з 10 липня 2018 року по 24 липня 2018 року, а потім до Туреччини (м.Стамбул) де перебувала з 31 липня 2018 року по 18 серпня 2018 року. До України потрапили нелегально, 20 серпня 2018 року прибула до м. Одеса кораблем, а звідти в той самий день автобусом до м.Київ.
18 вересня 2018 року позивачка разом з дітьми звернулася до ГУДМС у Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.56).
У заяві про надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту та під час співбесіди позивачка зазначила, що була змушена залишити країну свого постійного проживання через переслідування її та її дітей через співпрацю її чоловіка з американськими збройними силами.
Чоловік позивачки працював спочатку на державу, а потім на американську компанію перекладачем впродовж 3 років та через це на його життя чинили замахи. Тому, чоловік разом зі своїм братом, який теж співпрацював з американською компанією, виїхали до Німеччини. Одного разу вночі після виїзду її чоловіка, на позивачку напали 4-5 чоловік, які перелізли через паркан та намагались забрати її найменшу дитину, щоб змусити прийти до них її чоловіка (протокол співбесіди від 01 жовтня 2018 року) (а.с.87-89).
09 жовтня 2018 року начальником Управлінням ДМС України у Київській області складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.90).
Наказом ГУДМС в Київській області від 09 жовтня 2018 року «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» наказано здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 (а.с.91).
В ході перевірки міграційним органом були надіслані відповідні запити та направлення, а також проведені співбесіди з позивачкою.
Зокрема, під час співбесіди від 06 травня 2019 року позивачка зазначила, що її чоловік приблизно 5 років працював військовим перекладачем між урядом Афганістану та збройними силами США, але почав отримувати погрози від талібів і був змушений звільнитись. Після звільнення він приєднався до меблевого бізнесу свого брата, компанія якого також співпрацювала збройними силами США. В той час таліби напали на її чоловіка та його брата. За наслідком нападу брат чоловіка провів близько 7 днів у лікарні. Після цих подій її чоловік та його брат вимушені були покинути країну та виїхати до Німеччини, де й знаходяться зараз. Після вказаних подій позивачка зазначила, що вона з дітьми боялась виходити із будинку, оскільки таліби приходили озброєні та погрожували тим, що заберуть її дітей, якщо не повернеться чоловік. Під час нападу їй поранили руки ножем (протокол співбесіди від 06 травня 2019 року (а.с. 103-105).
Позивачка надала міграційній службі ліцензії, сертифікат про закінчення курсу та про присвоєння ступеню бакалавра кафедри англійської мови та літератури, що належать чоловікові, переклад яких надано представником позивачки (а.с. 137-142).
07 серпня 2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС у м.Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.114-120).
У висновку зазначений проведений аналіз правдоподібності (елементів заяви) шукача притулку, зокрема, що особу заявниці встановлено, що вона дійсно є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан на ім`я ОСОБА_1 ; факт виїзду чоловіка заявниці - громадянина Афганістану ОСОБА_10 з Афганістану до Німеччини підтверджується долученими до справи копіями документів, виданих міграційними органами ФРН у період з 2015 по 2018 роки. Крім того відповідачем зазначено, що будучи дипломованим філологом-фахівцем з англійської мови, після проходження курсу військового перекладу на американській військовій базі чоловік заявниці вочевидь дійсно працював перекладачем зі збройними силами США.
Також у висновку зазначено, що на момент виїзду з Афганістану чоловік заявниці вже тривалий час не працював перекладачем зі збройними силами США та продовж чотирьох років займався зі своїм братом меблевим бізнесом, тому очевидного зв`язку між виниклими проблемами братів та колишньою роботою чоловіка військовим перекладачем відсутні. Також відсутні документальні підтвердження нападу на чоловіка та його брата.
Щодо нападу на заявницю у висновку зазначено, що спочатку заявниця говорила про напад невідомих озброєних людей, а вже під час другої співбесіди, вже говорила, що напад здійснили «таліби».
З висновку також вбачається, що міграційним органом була досліджена інформація про країну походження, яка вказує на погіршення ситуації з безпекою громадян у Афганістані у зазначений період, зокрема, посилення руху «Талібан» та інших антиурядових угруповань, а також їх намагання карати «прибічників американців», до яких вони відносять різні групи афганців.
Відповідно до рішення ДМС України №272-19 від 07 серпня 2019 року «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 та її дітям (а.с.113).
Позивачці надіслано повідомлення від 15 серпня 2019 року вих. №172 про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту (а.с.8).
Не погодившись з вказаним рішенням відповідача позивачка звернулась з позовом до суду.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що ситуація в країні громадянського походження позивачки підтверджує її твердження про суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування. Крім того, судом першої інстанції враховано, що позивачка відноситься до категорії жінка без супроводу чоловіка, що при поверненні до країни походження їй загрожує небезпека її життю та здоров`ю, що є також підставою для надання захисту.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, у тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.
Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Також суд апеляційної інстанції зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.
Відповідно до частини третій статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.
При цьому суд вважає, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.
Відповідно до роз`яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.
Так, під час співбесіди позивачка зазначила, що її чоловік приблизно 5 років працював військовим перекладачем між урядом Афганістану та США, але він почав отримувати погрози від талібів та був змушений звільнитись. Після звільнення він приєднався до меблевого бізнесу свого брата, компанія якого також співпрацювала з американцями. Одного разу таліби напали на брата та її чоловіка, та вони потрапили у лікарню. Після цих подій її чоловік та його брат вирішили тікати та зараз вони у Німеччини.
Також позивачка вказувала, що вона з дітьми боялась виходити із будинку після виїзду її чоловіка, оскільки таліби приходили озброєні у будинок, та погрожували, що заберуть її дітей, якщо не повернеться її чоловік. Вони почали погрожувати ножем та поранили їй руки (протокол співбесіди від 06 травня 2019 року (а.с. 103-105)).
Також, під час співбесіди позивачка попросила направити її до чоловіка або до іншої країни.
Окрім того, позивачка зазначила, що є жінкою без супроводу чоловіка та у разі повернення до країни походження може зазнати переслідувань, що також підтверджується інформацією по країні походження.
Свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.
Крім того, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. «Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо.
Оцінка побоювань позивача повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту може бути доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.
Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09 липня 2019 року відносно позивача містить інформацію про країну походження позивачки, яка не є позитивною.
Так, у висновку зазначено, що інформаційні джерела про країну походження – Афганістан містять інформацію, яка вказує на погіршення ситуації з безпекою громадян у Афганістані у зазначений період, зокрема, посилення руху «Талібан» та інших антиурядових угруповань, а також їх намагання карати «прибічників американців», до яких вони відносять різні групи афганців, та наведені джерела інформації за період з 2015 по 2018 рік.
Судом також врахована інформація по країні походження на час розгляду справи та на час розгляду заяви, а саме:
- 17 жовтня 2019 року кількість жертв в Афганістані досягло рекордного рівня (повний текст: https://www.refworld.org.ru/country,COI,,,AFG,,5dadc0cb7,0.html)
- 09 жовтня 2019 року Організації Об`єднаних Націй 9 жовтня опублікувала звіт, у якому йдеться, що 30 цивільних загинули і п`ятеро були поранені в результаті повітряних ударів США по ймовірних об`єктах з переробки наркотиків на заході Афганістану чотири місяці тому (повний текст: https://www.radiosvoboda.org/a/news-afganistan-tsyvilni-zhertvy-oon/30207545.html);
- 22 жовтня 2019 року жертвами військових дій в Афганістані за 2018 рік стали 3 804 мирних жителів, серед них майже тисяча дітей (повний текст: https://www.ukrinform.ua/rubric-world/2647026-v-afganistani-torik-zaginuli-ponad-tri-tisaci-civilnih.html);
- 15 жовтня 2019 року у терактах під час проведення виборів отримали поранення 279 осіб. За даними Місія ООН зі сприяння Афганістану (UNAMA), в результаті атак терористів в день голосування за президента країни було вбито 29 афганців. У терактах, проведених радикалами в Кабулі і провінціях країни, в той же день отримали поранення 279 осіб (повний текст: https://www.rbc.ua/ukr/news/afganistane-den-vyborov-pogibli-30-chelovek-1571144252.html)
- 22 січня 2018 року у Афганістані терористичне угрупування «Талібан» 20 січня скоїло напад на готель Intercontinental. Під час атаки пролунало кілька вибухів, згодом, поліція ліквідувала чотирьох нападників. За інформацією афганських ЗМІ, унаслідок теракту загинуло 43 особи. Натомість офіційні дані МВС країни свідчать про 18 (повний текст: https://tyzhden.ua/News/208149);
- 30 березня 2019 року у суботу, 30 березня, на сході Афганістану в результаті попадання мінометної міни у будівлю школи загинули щонайменше четверо школярів, ще 17 осіб, включаючи двох вчителів, отримали поранення. За даними доповіді Місії ООН зі сприяння Афганістану, опублікованого в лютому, в 2018 році в результаті війни в цій країні загинули 3804 мирних жителя і 7100 були поранені (повний текст: https://glavcom.ua/news/v-afganistani-mina-vluchila-u-shkolu-chetvero-ditey-zaginuli-581866.html);
- 18 жовтня 2019 року на сході Афганістану прогриміли вибухи в мечеті понад 60 загиблих (повний текст: https://tsn.ua/svit/na-shodi-afganistanu-progrimili-vibuhi-v-mecheti-ponad-60-zagiblih-1429137.html).
У керівництві УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті осіб, шукаючих притулку з Афганістану від 30 серпня 2018 року, зокрема, зазначено, що Афганістан як і раніше охоплений збройним конфліктом не міжнародного характеру, в якому Афганськими національними силами оборони та безпеки, які підтримуються міжнародними збройними силами протистоїть ряд антиурядових елементів. За словами Генерального секретаря ООН, Афганістан продовжує стикатися з важковирішуваними проблемами в сфері безпеки, в політичній і економічній сферах. Як повідомляється, загальна ситуація з безпекою погіршується, ситуація характеризується як «тупікова» і «все погіршуюся». Всупереч заяві уряду Афганістану про готовність до виконання національних та міжнародних зобов`язань в галузі прав людини, його діяльності по забезпеченню захисту прав людини як і раніше не є послідовною. Повідомляється, що широкі верстви населення, включаючи жінок, дітей, представників етнічних меншин, ув`язнених та інших осіб, як і раніше піддаються численним порушенням прав людини зі сторони різних елементів. Порушення прав людини по відношенню до цивільного населення здійснюються у всіх регіонах країни. Повідомляється, що відбуваються напади на членів сімей осіб, які співпрацюють з урядом та міжнародним товариством. Щодо становище жінок у вказаному керівництві УВКБ ООН зазначено, що досі жінки не мають належних прав та більшість справ вирішуються за допомогою традиційних механізмів. Сексуальне та гендерно-обумовлене насилля по відношенню до жінок досі широко розповсюджено в Афганістані (а.с. 11-19).
Отже, загальновизнаним офіційними документами, підтверджуються обґрунтованість побоювань позивачки щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Афганістану.
Тлумачення поняття «загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання» дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, практику якого згідно зі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ як джерело права.
Так, у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28 червня 2011 року) суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241), а також зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.
Ситуації у Афганістані за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну, оскільки сторони збройного конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.
При цьому, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним, й таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в особи на момент її звернення за захистом.
Разом з тим, звертаючись в Україні за захистом, позивачка зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомила всі важливі факти, що були в її розпорядженні, які, в свою чергу, відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача.
На противагу, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив, який рівень небезпеки для позивачки існував на момент залишення нею країни походження, та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачкою в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Афганістані не спростував можливість загрози життю позивачки, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.
Вказані дії призвели до прийняття неправомірного рішення щодо відмови ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , Нізамі Файсал Ашраф, Нізамі Набіла Ашраф, Нізамі Фаяз Ашраф у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішенні, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів   статті 139 КАС України   підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 28 лютого 2020 року.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	     	Бойко А.В.    Шевчук О.А.