ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

05 лютого 2020 року

М. Харків

справа № 640/14575/17

провадження № 22ц/818/482/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого – Пилипчук Н.П.,

суддів – Кругової С.С., Маміної О.В., 

за участю секретаря: Плахотнікової І.О. 
                                                                       
учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 , 

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Територіальний сервісний центр № 6347 Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України, приватний нотаріус Вовчанського районного нотаріального округу Корнєва Ірина Юріївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Територіальний сервісний центр № 6347 Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України, приватний нотаріус Вовчанського районного нотаріального округу Корнєва Ірина Юріївна про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу автомобіля, застосування наслідків недійсності договору, з апеляційними скаргами ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Харкова, постановлене 20 квітня 2018 року, у складі судді Зуб Г.А., в залі суду , в м. Харків, 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсною довіреність НВТ 907108 від 21.07.2016 р. від імені ОСОБА_1 , складену на бланку приватного нотаріуса Вовчанського районного нотаріального округу Корнєвою І.Ю. за реєстр. № 1214; визнати недійсним договір купівлі-продажу №6347/2016/000147 від 04.08.2016р., укладений між ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 та оформленого в Територіальному сервісному центрі №6347 Регіонального Сервісного центру МВС України; застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 належний йому на праві спільної сумісної власності автомобіль NISSAN QASHQAI д.н. НОМЕР_1 , та стягнути з відповідачів судові витрати. 

В обгрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що з 08.07.2006 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . З березня 2016 року ОСОБА_2 забрала свої речі і разом з дитиною без повідомлення причин покинула сім`ю і з цього часу фактично шлюбні відносини були припинені. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був розірваний. За час шлюбу подружжям був придбаний автомобіль NISSAN QASHQAI д.н. НОМЕР_1 . В грудні 2016 року позивачеві стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 перереєструвала вказаний автомобіль на свою матір - відповідача по справі ОСОБА_3 , уклавши між собою договір купівлі-продажу №6347/2016/000147 від 04.08.2016 року оформленого в Територіальному сервісному центрі №6347. Згоду на переоформлення автомобіля позивач своїй дружині не надавав, та довіреність не підписував. За фактом заволодіння вказаним транспортним засобом на разі відкрито кримінальне провадження, де досудовим слідством було встановлено, що підроблена довіреність НВТ НОМЕР_2 від 21.07.2016 р. в Єдиному реєстрі довіреностей не зареєстрована. Враховуючи, що згоду на переоформлення автомобіля позивач своїй дружині не надавав, а вказану довіреність не підписував, отже волевиявлення на відчуження автомобіля не мав, тому вказана довіреність та договір купівлі-продажу укладений між відповідачами є недійсними. Також позивач просить застосувати наслідки недійсного правочину, зобов`язавши відповідача ОСОБА_3 повернути автомобіль належному власнику, тобто позивачу.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 20 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсною довіреність від 21 липня 2016 року НВТ 907108 від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 за реєстр. №1214. Визнано недійсним договір купівлі-продажу №6347/2016/000147 від 04.08.2016 року, укладений між  ОСОБА_2 та ОСОБА_3   щодо купівлі-продажу транспортного засобу NISSAN QASHQAI, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ,  оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі № 6347 РСЦ МВСУ. Зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 вказаний транспортний засіб. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 судовий збір по 1190 грн. 50 коп. з кожної.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 вказує на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, що суд не оцінив та не спростував жодний довід заперечень проти пред`явленого позову, відмовив навіть в задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, що очевидно свідчить про упередженість суду до оцінки доводів представника співвідповідача та порушення засад змагальності. Крім того, вказує, що по справі суд не призначав жодної експертизи, не пропонував сторонам подати свої запитання, не висловлював позицію сторін з приводу кандидатури експерта та не вирішував питання про доручення проведення експертизи певній експертній організації. Надані неналежним чином посвідчені копії почеркознавчої експертизи по кримінальній справі не є висновком експерта по справі цивільній, оскільки в її призначенні не приймала участь ОСОБА_2 . Також поза увагою суду залишилась та обставина, що автомобіль NISSAN QASHQAI, 2008 року випуску, чорного кольору, ніколи не знаходився у володінні позивача, що він і визнав у судовому засіданні 20.04.2018. Тому незрозуміло з яких підстав виходив суд першої інстанції ухвалюючи рішення про необхідність його повернення у володіння позивача, вимога про отримання грошової компенсації позивачем також не заявлялась.

Також з апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_3 в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . 

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилалась на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Вказувала на те, що задовольняючи позов, суд першої інстанції необґрунтовано виходив з того, що оспорювані правочини укладено не в інтересах сімї ОСОБА_5 . Таких доказів не надано. Зазначає, що відсутність згоди одного з подружжя на відчуження спірного майна не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20.02.2019 року за клопотанням представника ОСОБА_2 по справі була призначена судова почеркознавча експертиза.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13.01.2020 року провадження у справі поновлено.

В судове засідання 05.02.2020 року відповідачі не з`явились, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.

Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.

Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; в) відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними.

Проблеми, пов`язані із недобросовісним виконанням своїх процесуальних обов`язків та зловживанням процесуальним правом, можуть ущемити право кожного на судовий розгляд протягом розумного строку, що захищається гарантіями статті 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р.

На адресу всіх учасників справи та їх представників направлялися судові повістки, крім того, про час та місце розгляду справи вони повідомлялись телефонограмами, які містяться в матеріалах справи та зафіксовані в журналі телефонограм.

Так, на адресу відповідача ОСОБА_3 , яка зазначена нею для отримання поштової кореспонденції (т. 2 а.с. 21) направлялись судові повістки про виклик до суду, іншої адреси для листування відповідач ОСОБА_3 не зазначала. Згідно довідки щодо осіб зареєстрованих у житловому приміщенні ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 

Відповідач ОСОБА_2 , також повідомлялась за адресою, яка була зазначена нею та її представником та згідно розписки про вручення судової повістки була повідомлена належним чином (т. 2 а.с. 156), причин неявки в судове засідання не надала. 

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 30.11.2018 року та ордеру (т.2 а.с. 243,244), був також повідомлений про час та місце слухання справи, надав до суду заяву про відкладення розгляду справи через необхідність прибути до місцевого часткового знаходження адміністративно-управлінського персоналу Луганського національного аграрного університету, помічником ректора якого він є, з метою надання звіту.

Колегія суддів не вважає причини, вказані ОСОБА_6 поважними, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_6 повідомив роботодавця про виклик до суду та його неявка на роботу в день судового засідання мала б негативні наслідки. 

Крім того, за клопотання ОСОБА_6 судові засідання відкладалися неодноразово.

З огляду на те, що апеляційна скарга була подана особами, які повинні цікавитись її розглядом і утримуватись від дій, що перешкоджають в її розгляді та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, виходячи з необхідності першочергового забезпечення завдання цивільного судочинства, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які повідомлялись за вказаними у справі адресами.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.07.2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який в подальшому заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2017 року було розірвано.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 були припинені з березня 2016 року.

В період шлюбу, а саме 29.01.2013 року подружжям було придбано автомобіль NISSAN QASHQAI, 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 , який був зареєстрований за позивачем та наразі є предметом спору.

04.08.2016 року між ОСОБА_1 , від імені якого на підставі доручення НВТ 907108 від 21.07.2016, виданого ПН ОСОБА_7 діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу №6347/2016/000147 від 04.08.2016 року оформлений у Територіальному сервісному центрі МВС №6347 РСЦ МВС у Харківській області. За умовами цього договору ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_3 придбала спірний автомобіль.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач не мав волевиявлення на продаж спірного автомобіля.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

Відповідачі вважають, що відсутність волевиявлення позивача на укладення оспорюваного правочину не підтверджена належними та допустимими доказами.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Відповідно до статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Матеріалами справи підтверджено, що Вовчанським відділом поліції за зверненням ОСОБА_1 було відкрито кримінальне провадження, в ході якого встановлено, що довіреність НВТ 907108 за реєстр. №1214 видана ПН Корнєвою І.Ю. підписана не ОСОБА_1 .

Так, до суду першої інстанції надано належним чином завірену копію судово-почеркознавчої експертизи, а саме висновку судово-почеркознавчої експертизи №11277/18509 складеного ХНДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_1 у довіреності від 21.07.2016 від імені ОСОБА_1 , що посвідчена ПН Вовчанського районного нотаріального округу Харківської області Корнєвою І.Ю., зареєстр. в реєстрі за №1214 (нотаріальний бланк №НВТ 907108) виконаний не ОСОБА_1 . 

За клопотанням представника відповідача, з метою перевірки доводів апеляційних скарг ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року у справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 10/495СЕ-19 від 28.12.2019 року підпис від імені ОСОБА_1 у довіреності від 21.07.2016 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Вовчанського нотаріального округу Харківської області Корнєвою І.Ю., зареєстрована в реєстрі за № 1214 (нотаріальний бланк НВТ 907108), на зворотній стороні аркуша документа – виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Положеннями статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч 1. ст. 204 ЦК України).

Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні покупцеві, а покупець приймає або зобов`язується передати майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, встановивши, що довіреність від 21.07.2016 року підписано не ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що останній не мав волевиявлення на відчуження належного йому автомобіля, договір укладений всупереч вимогам закону, що є підставою для визнання оспорюваних довіреності та договору недійсними.

Відповідачі не надали належних та допустимих доказів, які б спростували наведені експертні висновки, або підтвердили, що спірну довіреність підписав позивач, а це є їх процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України.

ОСОБА_2 звертає увагу на те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, тому вона мала право ним розпорядитися.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За змістом статті 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Із змісту зазначених норм та встановлених обставин справи вбачається, що правочин щодо відчуження спірного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та міг бути вчинений лише за згоди позивача, однак останній волевиявлення на продаж автомобіля не мав, відповідної згоди не надавав, договір, укладений від його імені всупереч його волі.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України). 

За таких обставин судом першої інстанції вірно застосовані наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України.

Відповідачі вказують, що автомобіль ніколи не перебував у володінні позивача, тому повернення цього майна йому у власність є необґрунтованим. Такі доводи не ґрунтуються на законі, оскільки в силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук 

Судді –                                                                        О.В. Маміна 

                                                С.С. Кругова