справа № 761/30572/19
головуючий у суді І інстанції Піхур О.В.
провадження № 22-ц/824/1502/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
27 січня 2020 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Мостової Г.І.,
суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,
при секретарі судового засідання Сердюк К.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка Вадима Юрійовича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від             07 серпня 2019 року
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту, що правочин є дійним та відбувшимся, -
в с т а н о в и в :
У серпні 2019 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла заява  ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту, що правочин є дійсним та відбувшимся.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня            2019 року відповідно до частини 4 статті 315 ЦПК України відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про встановлення факту, що правочин є дійсним та відбувшимся.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що зі змісту поданої заяви вбачається спір про право.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Осипенко Вадим Юрійович подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати це судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити заяву. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1663 га та житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , отже спір про право відсутній. 
Разом з тим, у нього є побоювання, що у майбутньому його право власності може оспорюватися та з боку ОСОБА_2 можуть здійснюватися дії на обмеження його законного права власності на вказане нерухоме майно. Це побоювання ґрунтуються на тому, що після укладення договорів купівлі-продажу домоволодіння від 27 травня 2019 року та купівлі-продажу земельної ділянки від 27 травня 2019 року,ОСОБА_2 (довіритель), яка знаходиться під впливом деструктивної релігійної секти, здійснює публічні заяви щодо не погодження з цими угодами та звернулася у поліцію з заявою про вчинення злочину, а також не виконала усні домовленості з ОСОБА_4 .
Заявник та його представник, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явилися, і як вбачається із апеляційної скарги представник заявника просив розглядати цю справу за їх відсутності (а.с. 18).
Зацікавлена особа, направила до суду свого представника та подала відзив на апеляційну скаргу, де заперечила щодо змісту та вимог апеляційної скарги.
Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанцій ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують.
Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеному у свідоцтві про народження або паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частини 2 цієї статті).
Як зазначає у своїй заяві заявник та з чим погоджується зацікавлена особа у відзиві, - між ОСОБА_4 , яка діяла на підставі доручення від ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння від 27 травня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Воловиченко В.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1252 та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 травня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Воловиченко В.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1253.
Звертаючись із заявою про встановлення юридичного факту про те, що вказані правочини є дійсними та відбувшимися, ОСОБА_1 мотивував свою заяву тим, що після здійснення цих угод ОСОБА_2 здійснює публічні заяви щодо не погодження з ними.
Колегія апеляційного суду враховує, що відповідно до статті 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Разом з тим, відповідно до частин 1,3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини 4 статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Таким чином, суд першої інстанції  дійшов обґрунтованого висновку,  що норми розділу IV ЦПК України не передбачають можливості розгляду в порядку окремого провадження заяви про встановлення факту дійсності та таким, що відбувся, оспорюваного правочину. 
Однак, у разі звернення однієї із сторін оспорюваного правочину до суду з позовом про визнання його недійсним, заявник, як інша сторона оспорюваного правочину, має право заперечувати проти цього позову. А також, обґрунтовувати свої заперечення проти позову та посилатися на дійсність правочину та на відсутність підстав, з якими закон пов`язує його недійсність,  а також надати на підтвердження цього належні та допустимі докази,  а не встановлювати цей факт в окремому провадженні.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, апеляційна скарга залишається без задоволення, а ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 рокузалишається без змін.
Керуючись статтями  368, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка Вадима Юрійовича залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.    
 
Повний текст Постанови складено 21 лютого 2020 року.

 

Головуючий                                                                                            Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                                        Т.А. Слюсар
 
                                                                                                             В.М. Волошина