ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/8570/18	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,     
за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року
у адміністративній справі № 160/8570/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                          ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо застосування показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузі економіки України за три календарні роки, що передують року звернення із заявою, та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Вінскевича М.Г.  розглянути заяву ОСОБА_1  щодо призначення йому пенсії за віком з 19.09.2018 року, відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", проведення перерахунку та виплати різниці між фактично отриманою та призначеною пенсією, а також присуджено за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1  судові витрати по справі у розмірі 352,40 грн. В задоволенні позову ОСОБА_1  в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком з 19 вересня 2018 року відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням частини другої статті 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і проведення перерахунку та виплати різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією – судом відмовлено.
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено до апеляційного суду відповідачем з підстав його необгрунтованості і безпідставності внаслідок  порушення норм матеріального права, у зв`язку з чим відповідач просить його скасувати та прийняти інше рішення у справі про відмову у задоволенні вимог позивача в повному обсязі.
В обгрунтування скарги апелянт вказує на безпідставність задоволення судом першої інстанції вимог позивача, оскільки останньому з 02.05.2002 року вже було призначено відповідно до пункту "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 04.11.1991 року № 1788-ХІІ пенсію за віком на пільгових умовах, яка є різновидом пенсії за віком, тому призначення позивачу пенсії за віком повторно у зв`язку із досягненням ним загального пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є неможливим.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, позивач акцентує увагу на тому, що він став пенсіонером до прийняття Закону № 1058, яким загально визначена пенсія для усіх категорій осіб, а призначена йому з 02.05.2002 р. пенсія за віком на пільгових умовах є спеціальною пенсією для конкретно визначеного кола осіб, передбачених спеціальними законами України. Вказує на те, що при призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону “Про пенсійне забезпечення” він не мав права на призначення йому пенсії за віком на загальних підставах згідно із Законом  "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.
В частині відмови в задоволені частини позову, рішення суду не оскаржується, тому відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність їх юридичної кваліфікації і застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, судова колегія дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, виходячи з нижченаведеного
Судом першої інстанції у цій справі встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з 02.05.2002 року та отримує пільгову пенсію за вислугу років, призначену йому відповідно до ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 04.11.1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) за Списком №1 (а.с.18).
На звернення позивача 19.09.2018 року до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з заявою щодо призначення йому пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV)  із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислені як показник за 2016 та 2017 року, відповідно до ст.45 цього Закону, а саме з дати отримання заяви (а.с.9), відповідач листом № В 15273-18 від 03.10.2018 року відмовив позивачу в призначені пенсії за віком, посилаючись на ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та надавши розрахунок розміру його пенсії (а.с.10-11), у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з позовом у цій справі.
Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції спираючись на положення ч.1 ст.9, ч.1 ст.10, ч.1 ст.26, ч.2 ст.40, ч.3 ст.45 Закону № 1058-IV виходив з того, що позивач вперше подав заяву про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV 19.09.2018 року і підставами для цього стало досягнення ним віку 60 років та наявний у нього страховий стаж з 1 січня 2018 року по 31 грудня 1018 року не менше 25 років. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що призначення позивачу раніше 02.05.2002 року пенсії на пільгових умовах, відбулося відповідно до прийнятого 05.11.1991 року Закону № 1788-ХІІ, тобто, до введення в дію Закону № 1058-IV від 09.07.2003 року, тому дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії позивачу за віком відповідно до ст.26, ч.2 ст.40 Закону №1058-IV із застосування показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузі економіки України за три календарні роки, що передують року звернення із заявою є протиправними.
Такі висновки суду першої інстанції мотивовані тим, що пенсія позивачу раніше призначалася відповідно до Закону № 1788-ХІІ, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а своїм правом на отримання пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-ІV позивач вперше скористався 19.09.2018 року, подавши заяву про призначення пенсії за віком. 
Судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки позивач по цій справі на час його звернення 19.09.2018 року до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону № 1058-IV із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, вже отримував пенсію за віком, яка була призначена йому з 02.05.2002 року на пільгових умовах відповідно до пункту "б" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ за Списком № 1 виробництв, професій, посад і показників, затвердженим КМУ, і за результатами атестації робочих місць після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Тобто, позивач ще у 2002 році скористався своїм правом на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, яка йому у подальшому перераховувалася та виплачувалася у відповідності до положень Закону № 1058-ІV. 
Оскільки законодавчо визначені підстави вдруге призначати позивачу за його заявою від 19.09.2018 року пенсію за віком відсутні, судова колегія погоджується з позицією апелянта у цій справі про неможливість призначення позивачу пенсії за віком повторно з підстав  досягнення ним загального пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
При цьому, судова колегія наголошує на тому, що призначена позивачу у 2002 році пенсія відповідно до ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” - є різновидом пенсії за віком, зі зменшенням загального пенсійного віку, яку позивач продовжуючи працювати в період з 2002 р по 2018 р мав право лише перераховувати у визначеному Законом № 1058-ІV порядку.
Факт призначення позивачу пенсії за віком у 2002 році відповідно до Закону № 1788-ХІІ, тобто, до прийняття та набрання чинності Закону № 1058-ІV – не є підставою для повторного призначення позивачу того ж виду пенсії (за віком), яка існувала як під час дії Закону № 1788-ХІІ (п.“а” ст.2) так і існує за Законом № 1058-ІV (п.1 ч.1 ст.9).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 9     Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:
1) пенсія за віком;
2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства);
3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За приписами п. 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058 положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.
Отже, законодавець відсилає до приписів Закону № 1788 лише для визначення права особи на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Відповідно до ст. 2 Закону № 1788-ХІІ за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
При цьому до розділу ІІ "Пенсії за віком" Закону № 1788-ХІІ законодавцем також віднесені пенсії, які призначаються особам відповідно до статей 13 та 14 цього Закону.
Наведені положення Закону № 1788-ХІІ та Закону № 1058 свідчать про помилковість розуміння позивачем приписів чинного законодавства стосовно призначеного йому раніше одного із існуючих видів  пенсії за віком, який  для певних категорій працівників передбачає можливість їх виходу на пенсію за віком відповідно до статей 13 та 14 Закону № 1788-ХІІ та раніше, ніж передбачено статтею 26 Закону № 1058.
Суд першої інстанції підтримуючи позицію позивача у цій справі, безпідставно проігнорував, що переведенням з одного виду пенсії на інший є саме зміна виду пенсії, зокрема, переведення з пенсії по інвалідності або пенсії за вислугу років на пенсію за віком, а в даному випадку переведення з одного виду пенсії на інший відсутнє, оскільки пенсія за віком на пільгових умовах, призначена відповідно до ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", є різновидом пенсії за віком, що унеможливлює призначення позивачу пенсії за віком повторно у зв`язку із досягненням ним загального пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058.
Посилання суду першої інстанції на правову позицію викладену в постанові Верховного суду України від від 31.03.2015 року у справі № 21-612а14, від 17.04.2018 року у справі № 348/2271/16-а, та  у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року по справі № 185/1474/17 - є безпідставними, оскільки предметом спору у цих справах було переведення з пенсії за вислугу років на пенсію за віком, тоді як предметом спору у справі, що розглядається - є переведення з пенсії за віком на пільгових умовах із зниженням пенсійного віку на пенсію за віком на загальних підставах, що фактично є повторним призначенням пенсії за віком.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права,     що є підставою     для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. Оскільки справа є справою незначної складності відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п.2 ч.5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом. 
Керуючись ст.ст.242, 315, 317, 322 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області – задовольнити.          
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року – скасувати та прийняти іншу постанову
Відмовити у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – у повному обсязі.
                    Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та згідно з п.2 ч.5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом. 
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов