Постанова
іменем України 
19 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 331/5187/15-к
провадження № 51-4859км18 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів:                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:                                                        
секретаря судового засідання     ОСОБА_4 , 
прокурора                                          ОСОБА_5 , 
захисника                                           ОСОБА_6 ,
засудженої                                          ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2017 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 серпня 2019 рокущодо 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Маріуполя Донецької області, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , 
із середньою спеціальною освітою, пенсіонерки,
засудженої за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ст. 113 Кримінального кодексу України 
(далі – КК).
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком колегії суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 
03 травня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочину, 
передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ст. 113 КК, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього особистого майна.
Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати 
з 06 лютого 2015 року. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк її попереднього ув`язнення з 06 лютого 2015 року до набрання вироком законної сили включно з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі. 
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Згідно із цим же вироком засуджено ОСОБА_9 , вирок стосовно якого в апеляційному порядку не переглядався.
За вироком суду першої інстанції, 31 січня 2015 року ОСОБА_9 як активний член диверсійно-розвідувального підрозділу «Інтернаціональна бригада № 15» терористичної групи «Кальміус» прибув у м. Запоріжжя з метою зруйнування об`єкта, що має важливе народногосподарське значення, – ділянки залізничної колії із залізничним потягом, тобто для вчинення попередньо спланованої диверсії. Так, ОСОБА_9 на початку лютого 2015 року, перебуваючи 
у м. Запоріжжі, розробив план та підготував вчинення диверсії на залізничній колії Придніпровської залізниці шляхом встановлення «гальмівного башмака» із гранатою для створення аварії залізничного потягу через наїзд на нього та вибуху гранати з подальшим сходом із рейок та перекиданням залізничного потягу.
Для надання допомоги ОСОБА_9 і на виконання наказу керівника диверсійно-розвідувального підрозділу «Інтернаціональна бригада № 15» терористичної групи «Кальміус» позивний – «Сєдой», 05 лютого 2015 року ОСОБА_7 прибула в м. Запоріжжя з метою послаблення держави Україна через зруйнування об`єкта, що має важливе народногосподарське значення, 
а саме для вчинення попередньо спланованої диверсії.
Так, 05 лютого 2015 року ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , діючи умисно, 
за попередньою змовою групою осіб, перебуваючи у кімнаті № 4 за адресою: 
АДРЕСА_2 , обговорили раніше розроблений 
ОСОБА_9 план щодо вчинення диверсії на залізничній колії Придніпровської залізниці та розробили спільний план із визначенням участі кожного в його реалізації. Надалі, 06 лютого 2015 року приблизно о 05 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , діючи умисно, за попередньою змовою, прибули на залізничну колію у районі 180 км сполученням «станція 
ім. Олександра Алімова – Запоріжжя-2» Придніпровської залізниці, яка розташована на відстані приблизно 150 м від будинку 
АДРЕСА_3 . При цьому з метою реалізації заздалегідь розробленого злочинного плану ОСОБА_7 за допомогою ліхтарика підібрала місце для встановлення «гальмівного башмака» та забезпечила полегшений доступ ОСОБА_9 до місця диверсії, освітлюючи його ліхтарем, після чого ОСОБА_9 встановив заздалегідь підготовлений «гальмівний башмак» із гранатою РГД-5 (№ 192-78т і запал УЗРГМ 131-86-583) для створення аварії залізничного потягу через наїзд на «гальмівний башмак» та вибух гранати з подальшим сходом із рейок і перекиданням потяга, а ОСОБА_7 у цей час освітлювала йому ліхтариком ділянку залізничної колії, спостерігала за навколишньою обстановкою, щоб їх злочинні дії ніхто не помітив, а потім визначила шляхи відходу з місця скоєння злочину, у такий спосіб ці особи виконали всі дії, які вважали за необхідне виконати для доведення злочину до кінця. Проте ОСОБА_7 і ОСОБА_9 довести свого злочинного наміру до кінця не змогли, оскільки їх протиправну діяльність було припинено співробітниками УСБУ в Запорізькій області.
Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 14 грудня 2017 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.
Верховний Суд постановою від 26 лютого 2019 року ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2017 року щодо ОСОБА_7 скасував 
і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 19 серпня 2019 року вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_7 змінив.
Виключив із вироку посилання суду як на докази винуватості ОСОБА_7 на фактичні дані з протоколів за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій (далі – НСРД).
У решті вирок залишив без зміни.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій змінити в частині призначення додаткового покарання ОСОБА_7 – конфіскації усього особистого майна – та залишити 
їй покарання лише у виді позбавлення волі на строк 10 років без конфіскації майна. Стверджує, що суди не взяли до уваги, що згідно з положеннями ст. 59 КК конфіскацію майна може бути застосовано лише за корисливі злочини, однак ні на стадії досудового слідства, ні під час судового та апеляційного розгляду наявність у ОСОБА_7 корисливого мотиву під час вчинення закінченого замаху на диверсію за попередньою змовою групою осіб не встановлено, а тому застосування в цьому випадку додаткового покарання за ст. 113 КК у виді конфіскації майна є безпідставним. Крім того, судами обох інстанцій не враховано, що єдиним нерухомим майном ОСОБА_7 є будинок 
у АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій він розташований, а отже, ОСОБА_7 після відбуття покарання та звільнення 
з місць позбавлення волі фактично буде позбавлена житла.
Крім того, з касаційною скаргою в інтересах засудженої ОСОБА_7 звернулася також захисник ОСОБА_8 , яка, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судами обох інстанцій, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати і закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 . Щодо порушень, допущених судами обох інстанцій, захисник вказує, що суд першої інстанції не обґрунтував доведеності винуватості ОСОБА_7 доказами, а суд апеляційної інстанції обмежився лише перерахуванням доказів та загальними формулюваннями про доведеність винуватості засудженої у вчиненні інкримінованого їй злочину та не мотивував своєї відмови у задоволенні апеляційної скарги захисника. Місцевий суд діяв упереджено під час дослідження доказів та послався в судовому рішенні 
на показання, яких свідки не давали. Також суди обох інстанцій не довели 
умислу ОСОБА_7 саме на вчинення диверсії, а отже, неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність. Крім того, апеляційний суд безпосередньо не дослідив доказів, які досліджував суд першої інстанції. 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор заперечувала щодо задоволення касаційних скарг та просила залишити оскаржувані судові рішення без зміни.
Захисник ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу і просив змінити оскаржувані судові рішення в частині призначення додаткового покарання 
у виді конфіскації майна.
Засуджена ОСОБА_7 підтримала касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з викладених у них підстав.
Захисник ОСОБА_8 на касаційний розгляд не прибула та повідомила, 
що інтереси ОСОБА_7 на даний час представляє захисник за 
договором ОСОБА_6 .
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, захисника та засудженої, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, наведені 
в касаційних скаргах, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – задовольнити частково.
Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального 
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання 
про достовірність того чи іншого доказу.
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить 
із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої 
та апеляційної інстанцій.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це ставить питання в касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , зокрема щодо відсутності доказів вчинення 
ОСОБА_7 злочину, недоведеності її умислу на вчинення злочину, передбаченого ст. 113 КК, та самої події злочину, а також факту її ворожого ставлення до держави, що є обов`язковим елементом складу злочину, передбаченого цією статтею. Крім того, захисник ОСОБА_8 вказує на те, що суд першої інстанції послався в судовому рішенні на показання свідків, яких останні не давали. Водночас захисник не уточнює, які саме показання та які свідки.
Тобто захисник ОСОБА_8 переважно не погоджується з установленими судом фактичними обставинами справи. Однак з урахуванням статей 433 та 438 КПК Суд позбавлений можливості встановлювати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.
Натомість зазначені захисником ОСОБА_8 доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який погодився з рішенням суду нижчої інстанції, зокрема щодо правильності встановлених фактичних обставин 
та юридичної оцінки дій ОСОБА_7 .
За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим 
і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно 
з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви 
та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, 
а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПК здійснюється за правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції 
в межах апеляційної скарги. 
Ухвала апеляційного суду – це рішення вищого суду стосовно законності 
та обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
За статтею 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням 
на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався.
Апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 , дійшов висновку, що його доводи про визнання недопустимими доказами фактичних даних, що містяться у протоколах 
за результатами проведення НСРД у зв`язку з невідкриттям у порядку ст. 290 КПК документів, які стали підставою для їх проведення, є обґрунтованими 
та виключив із вироку посилання на ці протоколи як на джерела доказів винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 .
Зокрема, навіть незважаючи на виключення з доказової бази в цьому кримінальному провадженні згаданих вище доказів, суд апеляційної інстанції не погодився з доводами захисника пронедоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ст. 113 КК, а також про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і вказав на те, що виключення цих доказів ніяким чином не впливає на доведеність винуватості ОСОБА_7 , оскільки її вина підтверджена іншими доказами у справі та не впливає на законність і обґрунтованість вироку місцевого суду.
Зокрема, колегія суддів зазначила, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні нею злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ст. 113 КК за вказаних у вироку обставин підтверджена дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , 
а також ОСОБА_15 про те, що він отримав завдання від члена терористичної групи на прізвисько « ОСОБА_16 » прибути до м. Запоріжжя із м. Донецька і вчинити терористичний акт – встановити гальмівний башмак на колії. Пізніше з 
м. Донецька до м. Запоріжжя прибули ОСОБА_17 на прізвисько « ОСОБА_18 » ( ОСОБА_9 ), а потім ОСОБА_7 , із ОСОБА_19 вони заздалегідь підшукали місце для встановлення башмака, знайшли башмак, та після приїзду ОСОБА_7 , вона
 і ОСОБА_17 поїхали на колії, а він вийшов раніше. Ці показання узгоджуються 
з протоколом огляду місця події від 06 лютого 2015 року, з якого зокрема вбачається, що виявлено гальмівний башмак, встановлений на колії, усередині якого містилася граната РГД-5, на відстані 78 метрів від місця встановлення гальміновного башмака було виявлено дві особи – ОСОБА_9 та ОСОБА_7 . Поряд із ними лежали різні предмети: сумка із двома металевими предметами (костилями) і молотком, а також мобільний телефон, жіноча сумка із паспортом на ім`я ОСОБА_7 , блокнот, атлас, візитки, ліхтар, телефон та інше. 
Колегія суддів апеляційного суду вказала, що вищевказані докази підтверджують існування обставин, що інкримінуються ОСОБА_7 , 
та в сукупності з іншими доказами, зокрема з висновком молекулярно-генетичної експертизи від 17 лютого 2015 року № 95 про те, що в результаті проведеного дослідження на поверхнях чотирьох патронів з маркуванням 17 90 (об`єкт № 3), каменя, залізничного гальмівного башмака № 004 (об`єкт № 4), запала до гранати УЗРГМ-2, 131-86-583 (об`єкт № 5), двох корпусів гранат РГД-5 (об`єкт № 6), корпуса гранати РГД- 5 жовтого кольору з номером А 192-78т 
(об`єкт № 7), трьох тротилових шашок із маркуванням «Міохі» (об`єкти №№ 8—10) і на поверхні двох запалів УДЗ (об`єкт № 11) встановлено наявність клітин 
із ядрами. Встановлені генетичні ознаки зразка букальних клітин  ОСОБА_20  (об`єкт № 1), зразка букальних клітин ОСОБА_7 (об`єкт № 2) та генетичні ознаки клітин із ядрами на поверхні чотирьох патронів із маркуванням 17 90 (об`єкт № 3), які є змішаними, тобто походять більш ніж від однієї особи, 
серед яких є особа (особи) чоловічої гeнeтичної статі, свідчать про те, що саме ОСОБА_7 вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ст. 113 КК.
З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції.
Із викладеного видно, що доводи захисника в апеляційній скарзі про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого 
ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ст. 113 КК, а також про невідповідність висновків суду 
фактичним обставинам справи в апеляції належним чином перевірено, на них 
суд надав змістовні відповіді. Апеляційний розгляд справи проведено 
в межах поданої апеляційної скарги з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_8 доводи про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК у частині необхідності повторного дослідження доказів є безпідставними. 
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові 
від 21 січня 2016 року у справі № 5-249кс15, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду такий факт установлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.
Як вбачається з вищевикладеного апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду.
Неспроможними є доводи захисника ОСОБА_6 про те, що суди не взяли 
до уваги положення ст. 59 КК, які передбачають, що конфіскацію майна може бути застосовано лише за корисливі злочини, однак ні на стадії досудового слідства, ні під час судового і апеляційного розгляду наявності у ОСОБА_7 корисливого мотиву під час вчинення закінченого замаху на диверсію 
за попередньою змовою групою осіб не встановлено, а тому застосування 
в цьому випадку додаткового покарання за ст. 113 КК у виді конфіскації майна 
є безпідставним.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 59 КК конфіскація майна встановлюється за тяжкі 
та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня 
їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених 
в Особливій частині цього Кодексу.
Санкція ст. 113 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої.
Така редакція вищевказаних статей КК існує з часу прийняття Закону України 
від 7 жовтня 2014 року № 1689-VII «Про внесення змін до Кримінального 
та Кримінального процесуального кодексів України щодо невідворотності покарання за окремі злочини проти основ національної безпеки, громадської безпеки та корупційні злочини», який набрав чинності 31 жовтня 2014 року. Тяжкість та корисливість стали не обов`язковими критеріями для злочинів проти основ національної безпеки України та злочинів проти громадської безпеки при призначенні додаткового покарання у виді конфіскації майна.
Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, ОСОБА_7 вчинила злочин 
06 лютого 2015 року, тобто під час дії ч. 2 ст. 59 та ст. 113 КК у редакції 
Закону № 1689-VII, які передбачали можливість призначення додаткового у покарання у виді конфіскації майна за злочини проти основ національної безпеки України, незалежно від наявності чи відсутності корисливого мотиву і тяжкості вчиненого злочину.
Стосовно доводів захисника ОСОБА_6 про необхідність зміни оскаржуваних судових рішень у частині призначеного додаткового покарання 
ОСОБА_7 – конфіскації всього особистого майна – та залишення 
їй покарання лише у виді позбавлення волі на строк 10 років без конфіскації майна, оскільки судами обох інстанцій не враховано, що єдиним нерухомим майном ОСОБА_7 є будинок у АДРЕСА_1 
та земельна ділянка, на якій він розташований, а отже ОСОБА_7 після відбуття покарання і звільнення з місць позбавлення волі фактично буде позбавлена житла, слід вказати таке. 
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду 
у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, 
яка є проявом справедливості. 
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, а також касаційної скарги захисника ОСОБА_6 , з долученими до неї копіями документів, ОСОБА_7 зареєстрована та проживає за адресою: 
АДРЕСА_1 , окрім цього вказаний будинок є єдиним її нерухомим майном та місцем проживання, а відтак в цій частині вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2017 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 серпня 2019 року слід змінити та вважати 
ОСОБА_7 засудженою за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ст. 113 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією усього майна, яке належить їй на праві власності, окрім житла.
Таке рішення буде забезпечувати справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.
Таким чином, вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2017 року та ухвала Запорізького апеляційного суду від 19 серпня 2019 рокущодо 
ОСОБА_7 у частині призначеного додаткового покарання у виді конфіскації майна, підлягають зміні.
Будь-яких інших підстав для зміни або скасування постановлених у справі судових рішень Суд не вбачає.
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2017 року 
та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 серпня 2019 року щодо 
ОСОБА_7 – змінити.
Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15, 
ст. 113 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією усього майна, яке належить їй на праві власності, окрім житла.
В іншій частині вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 
03 травня 2017 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 серпня 2019 року щодо ОСОБА_7 – залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                   ОСОБА_3